РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017Справа №910/12097/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ"

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця»

про стягнення 2821291,33 грн.

Суддя Мельник В.І.

Представники:

Від позивача Василенко Л.М., довіреність №1 від 01.09.2017

Від відповідача Гутарін І.І., довіреність №3307 від 28.07.2017

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАЛІАЛ» (далі-позивач) подало на розгляд Господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Донецька залізниця» про стягнення 2821291,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 порушено провадження у справі №910/12097/17 та призначено розгляд справи на 04.09.2017.

30.08.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд зменшити розмір штрафних санкцій до 30% та відмовити в стягненні процентів за користування чужими коштами у розмірі 37497,23 грн.

04.09.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримано додаткові документи у справі.

В судове засідання 04.09.2017 представник позивача з'явився, просив суд задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання 04.09.2017 представник відповідача з'явився, заперечив, проти задоволення позовних вимог частково.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 04.09.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

06.03.2017 відповідно до рішення тендерного комітету регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Маліал», як постачальником було укладено Договір на закупівлю №Дон/НХ-17078/НЮ, предметом якого сторони визначили поставку постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування товару: комплектуючі для виробництва метало пластикових вікон.

Товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 календарних днів від дня надання заявки покупцем. Датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами Договору. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця у м. Артемівськ СРТ, DDP (якщо продукція іноземного походження) згідно правил ІНКОТЕРМС-2010. (п. 4.1-4.3 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору, загальна сума Договору складає 2855472,00 грн.

Згідно п. 6.2 Договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.

Сторони погодили, що підтвердженням про одержання товару покупцем є накладна на приймання товару та акт прийому передачі товару, оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі покупець повертає постачальнику після підтвердження покупцем факту отримання. (п.8.4 Договору).

07.04.2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 відповідно до умов якої сторони погодили доповнити Договір специфікацією №2 на суму 2830932,60 грн.

07.04.2017 позивач постави відповідачеві товар на виконання умов Договору, що підтверджується видатковою накладною №М-00000011 від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн., видатковою накладною №М-00000011А від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн. Актом №М-00000001 приймання-передачі товару від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн., Актом №М00000001А приймання-передачі товару від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн., товарно-транспортною накладною №07/04/01 від 07.04.2017, товарно - транспортною накладною №07/04/02 від 07.04.2017.

Позивачем для здійснення оплати відповідачем було надано останньому рахунок -фактуру №М-013 від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн., та рахунок-фактуру №М-013А від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн.

Позивач зазначив, що станом на день слухання справи зобов'язання по оплаті отриманого та прийнятого відповідачем товару останнім не виконано і сума основного боргу за Договором становить 2737297,53 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення вимог позивача щодо стягнення процентів за користування чужими коштами у розмірі 37497, 23 грн. та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій до 30%.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову частково з таких підстав.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ст. 530 ЦК України).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів оплати відповідачем поставленого товару матеріали справи не містять.

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку що позовна вимога позивача стосовно стягнення основної заборгованості в розмірі 2737297,53 грн. підлягає задоволенню.

Крім суми основної заборгованості позивач просить стягнути із відповідача пеню в розмірі 37497,23 грн., відсотки за користування чужими коштами у розмірі 37497,23 грн., 3% річних у розмірі 8999,34 грн.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання;

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до п. 9.2 Договору , у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Згідно розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання зобов'язання за Договором становить 37497,23 грн. Розрахунок пені та штрафу відповідає матеріалам справи.

У зв'язку з вищевикладеним, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 37497,23 грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних з простроченої суми, суд вважає його обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 8999,34 грн. - 3% річних, підлягають задоволенню.

Відносно позовної вимоги позивача, щодо стягнення із відповідача 37 497,23 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами слід зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У п.6.1. - 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбаченихстаттею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Враховуючи те, що ні умовами договору, ні законом або іншим актом цивільного законодавства розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у спірних правовідносинах не передбачено, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування чужими коштами.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач просив суд зменшити розміри штрафних санкцій до 30%, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч.1 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

А також, зменшувати розмір штрафних санкцій є не обов'язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що даний випадок є винятковим, в зв'язку із чим клопотання відповідача судом відхилено.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська №5, ідентифікаційний номер 40075815 в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна №22, ідентифікаційний номер 40150216) основну заборгованість в розмірі 2737297 (два мільйони сімсот тридцять сім тисяч двісті дев'яносто сім) грн. 53 коп., пеню в розмірі 37497 (тридцять сім тисяч чотириста дев'яносто сім) грн.23 коп.,3% річних в розмірі 8999 (вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 34 коп., судовий збір у розмірі 41896 (сорок одна тисяча вісімсот дев'яносто шість) грн. 17 коп.

3. В іншій частині відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.09.2017

Суддя Мельник В.І.