РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2017 р. Справа № 906/351/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Маціщук А.В. ,

судді Петухов М.Г.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року у справі № 906/351/17 (суддя Шніт А.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат"

про стягнення 24975 грн 06 коп. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13 червня 2017 року)

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі-Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі-Відповідач) про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог; том 2, а.с. 23) 1 309 грн пені, 3 532 грн 55 коп. річних та 20 133 грн 51 коп. інфляційних нарахувань.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року позов задоволено частково та стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1 205 грн 02 коп. пені, 3 529 грн 98 коп. річних, 6 113 грн 75 коп. інфляційних втрат. В решті позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 43-48), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що нарахування пені по актах здачі-прийняття робіт здійснено Позивачем поза межами річного строку позовної давності, а судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права і не надано належної оцінки вказаним обставинам справи, що призвело до прийняття неправильного рішення в частині задоволення позовних вимог.

Крім того, на переконання скаржника, судом першої інстанції неправомірно задоволено позовні вимоги щодо нарахування річних та інфляційних, оскільки у спірному договорі така відповідальність за неналежне виконання умов договору не передбачена, то у Позивача не було правових підстав для покладення на Відповідача відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Ухвалою суду від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання (том 2, а.с. 42).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 20 липня 2017 року Позивач надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, висвітлених в ньому, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання від 06 вересня 2017 року представники Позивача та Відповідача не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи та те, що явка уповноважених представників не була обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників Позивача та Відповідача за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, 29 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №344-04/3 (надалі - Договір; том 1, а.с. 32-35).

Згідно пункту 1.1 ОСОБА_1, Позивач забезпечує технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними електричними мережами Відповідачу в обсягах згідно з ОСОБА_1 про постачання або куплю-продаж електричної енергії, з показниками допустимих відхилень від стандартних умов надання обсягу електричної енергії та рівня дозволеної потужності за класами напруги, а Відповідач дотримується установленого режиму споживання електричної енергії та своєчасно сплачує за отримані послуги, визначені пунктом 4.1 цього ОСОБА_1.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору, Відповідач зобов'язується здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії на межі балансової належності електромереж згідно з додатком "Порядок розрахунків за межі перетікання реактивної електричної енергії".

Приписами пункту 7.1 ОСОБА_1, облік активної та реактивної енергії у Відповідача, струмоприймачі якого приєднані до електричних мереж Позивача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ.

У відповідності до пункту 14 Порядку розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії (додаток №4 до договору; том 1, а.с. 38 на звороті - 41), за підсумками розрахункового періоду власник мереж здійснює обчислення платежів і виписує споживачу рахунок за перетікання реактивної електричної енергії, рахунок надається представнику споживача на руки, нарочним (через канцелярію споживача), рекомендованим листом або платіжною вимогою-дорученням через банк. Кошти за перетікання реактивної електричної енергії перераховуються споживачем на поточний рахунок власника мереж протягом 5(10) операційних днів від дня отримання розрахункових документів. За змістом цього ж пункту, у разі, коли платіжний документ не має зазначеної в ньому інформації чи якоїсь її частини, або наведена інформація не відповідає даним особового рахунку, або період, за який здійснюється оплата не відповідає стану розрахунків за цей вид продукції, власник мереж самостійно виконує коригування наданої інформації.

Як вбачається з наявних в матеріалах справах доказів, за весь час дії ОСОБА_1 Позивачем було забезпечено Відповідачу можливість здійснення передачі електричної енергії власними технологічними електричними мережами на загальну суму 807 720 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків.

Судом встановлено, що у зв'язку із неналежним виконанням Відповідачем ОСОБА_1, Позивач надсилав Відповідачу претензію від 11 березня 2016 року №8/582 про сплату суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат ( том 1, а.с. 47-48).

Водночас, 25 квітня 2016 року Відповідачем було сплачено всю суму основного боргу, без врахування штрафних санкцій, зазначених у претензії від 11 березня 2016 року. У зв'язку з чим, Позивач, враховуючи зауваження Відповідача, наведені у відповіді на претензію № 353 від 15 квітня 2016 року (том 1, а.с. 53-55), надіслав Відповідачу повторну претензію від 01 серпня 2016 року щодо оплати пені, річних, інфляції та суми нового боргу (том 1, а.с. 56).

Позивачем також було надіслано Відповідачу претензію від 27 жовтня 2016 року про сплату суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних (том 1, а.с.59-60), яка була залишена без відповіді та без задоволення.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, як визначено приписами статті 629 ЦК України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі ОСОБА_1, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Приписами частини 1 статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

В той же час, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинним законодавством і зокрема, статтею 625 ЦК України не визначено (на відміну від неустойки) обов'язковість умови для застосування і нарахування річних та інфляційних, в закріпленні такої умови безпосередньо в ОСОБА_1. Дана ж стаття передбачає лише, що у випадку коли сторони хочуть передбачити інший розмір процентів річних (ніж три), даний (інший) процент повинен бути визначений у договорі. З огляду ж на те, що сторони не передбачили інших процентів, підставним та обгрунтованим є стягнення трьох процентів річних, а також стягнення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час просторочення.

Вищевказане, в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Водночас, як вказано вище у даній судовій постанові, відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (том 2, а. с. 23), Позивач просив стягнути з Відповідача 3 532 грн 55 коп. річних та 20 133 грн 51 коп. інфляційних нарахувань.

Перевіривши здійснені Позивачем розрахунки з урахуванням наведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи, господарський суд встановив, що правомірним є нарахування річних в розмірі 3 529 грн 98 коп. А відтак, апеляційний господарський суд задовольняє позов в частині стягнення річних в розмірі 3 529 грн 98 коп., а у стягнені 2 грн 57 коп. річних суд відмовляє за безпідставністю їх нарахування. Даний перерахунок збігається з перерахунком річних, наведених у оспорюваному судовому рішенні.

Крім того, колегія апеляційного господарського суду зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін" від 27 липня 2007 року №265 ).

Проаналізувавши наданий Позивачем розрахунок суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів, суд зробив перерахунок і дійшов висновку, що обґрунтовано заявлена до стягнення сума інфляційних становить 6 113 грн 75 коп.. Даний перерахунок збігається з перерахунком інфляційних, наведених у оспорюваному судовому рішенні

Суд задовільняє позов в частині стягнення інфляційних в розмірі 6 113 грн 75 коп., та відмовляє у стягненні 14 019 грн 76 коп. інфляційних втрат.

Дане вчинено і місцевим господарським судом у оспорюваному рішенні.

Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення в частині стягнення річних та інфляційних.

Окрім боргу, інфляційних та річних, Позивач просив суд стягнути з Відповідача пеню за ОСОБА_1 в загальній сумі 1 309 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно пункту 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2.1 ОСОБА_1 визначено, що у разі внесення платежів, передбачених пунктів 4.1 цього ОСОБА_1, з порушенням термінів, Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі 0,01 % за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається в розрахунковому документі окремим рядком.

Разом з тим. суд констатує, що Відповідачем заявлено про застосування щодо стягнення пені строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд констатує, що позов до суду надійшов 19 квітня 2017 року (штемпель в томі 1 на а.с. 3) та був направлений стороною до суду 18 квітня 2017 року (конверт в томі 1 на а.с. 124). Дане призводить апеляційний господарський суд до висновку, що застосовуючи річний строк позовної давності (з огляду на момент подачі позову до суду) підставним є нарахування та стягнення пені з 18 квітня 2017 року. Що ж до вимог, котрі нараховані за період, що передує цій даті, суду з огляду на подачу заяви про застосування строку позовної давності, слід застосовувати наслідки її застосування, тобто відмовляти в позові в цій частині.

При цьому судом перевірено період і порядок розрахунку пені місцевим господарським судом, що наведені в оспорюваному рішенні, за наслідком чого апеляційний господарський суд погоджується з вірністю даного розрахунку. Водночас суд констатує, що усе вищевказане спростовує доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевий господарський суд жодним чином не врахував наведену заяву про застосування строку позовної давності, адже місцевий господарський суд перерахував пеню саме з 18 квітня 2016 року.

Враховуючи усе вищевикладене та наявність передбачених ОСОБА_1 підстав для застосування до Відповідача відповідальності у вигляді сплати пені, а також перевіривши правильність її нарахування за визначений Позивачем період її нарахування, з урахуванням строку позовної давності, суд встановив, що правомірним є стягнення пені в розмірі 1205 грн 02 коп..

Відтак, суд задовольняє позов щодо стягнення пені в розмірі 1205 грн 02 коп. В решті ж нарахованої Позивачем безпідставно, а саме в розмірі 103 грн 98 коп. суд відмовляє.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому Рівненський апеляційний господарський суд залишає без змін судове рішення місцевого господарського суду і в цій частині.

Суд констатує, що доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними та спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року у справі № 906/351/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 20 червня 2017 року у справі №906/351/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/351/17 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.