РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017Справа №910/11592/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл», м. Київ

до відповідача 1: Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, м. Київ

до відповідача 2: Державної казначейської служби України, м. Київ

про відшкодування моральної шкоди

За участю представників:

від позивача: не з'явився
від відповідача 1: від відповідача 2:Письменна О.В. не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (відповідач 1) та Державної казначейської служби України (відповідач 2) про солідарне стягнення з відповідачів компенсації у розмірі 400 000 грн. за заподіяння моральної шкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після закінчення терміну дії 25.06.2013 належних йому технічних умов «ТУ У 33.1-4:2008» на виріб медичного призначення «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «Лідомед-БІО» позивач звернувся до Державного підприємства «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» з проханням перереєструвати зазначені технічні умови для подальшої реєстрації медичного виробу. Однак, позивачу було відмовлено в перереєстрації з тих підстав, що аналогічні технічні умови до медичного виробу під назвою «ЛІдомед-БІО» вже зареєстровані за іншою юридичною особою на підставі наказу Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України №213 від 12.04.2011. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016 у справі №820/4543/15 визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України №213 від 12.04.2011 в частині перереєстрації та внесення змін до Державного реєстру медичної техніки та виробу медичного призначення. Як вказує позивач, внаслідок незаконних дій Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» було заподіяно моральну шкоду, розмір якої позивач оцінив на суму 400 000 грн. та яка підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 02.08.2017.

У судовому засіданні 02.08.2017 відповідачем 1 заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на належного - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Лідомед-Біо».

Частиною 1 статті 24 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Судом розглянуто вказане клопотання відповідача 1 та відмовлено у його задоволенні, приймаючи до уваги, що позивач не надавав згоди на заміну первісного відповідача у справі, а також враховуючи, що, з огляду на сутність спірних правовідносин, у суду відсутні підстави для вчинення відповідної процесуальної дії з власної ініціативи.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 02.08.2017 розгляд справи, у зв'язку з неявкою позивача, відповідача 2 та необхідністю витребування доказів, відкладено на 13.09.2017.

31.08.2017 на адресу Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. При цьому, позивачем не вказано у поданому клопотанні жодних причин неможливості забезпечити явку представника у судове засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено з підстав необґрунтованості поданого клопотання.

12.09.2017 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача «про уточнення позовних вимог», в якій позивачем викладено додаткове нормативне обґрунтування позову, проте заявлених позовних вимог не змінено. Відтак, господарський суд розцінює подану позивачем заяву як додаткові письмові пояснення по справі.

Також, 12.09.2017 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без участі його представника, яка обґрунтована станом здоров'я представника позивача та відмовою суду розглядати справу в режимі відеоконференції.

13.09.2017 відповідачем 1 подано до суду письмові пояснення по справі та відзив на позовну заяву, в якому Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками проти задоволення позову надала заперечення, посилаючись на відсутність в її діях порушень законодавства, а також недоведення позивачем наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання представник позивача не з'явився.

Представник відповідача 1 до суду з'явилась, проти задоволення позову надала заперечення.

Представник відповідача 2 до суду не з'явився. Разом з цим, Державна казначейська служба України була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №663.

З приводу неявки представників позивача та відповідача 2 в судове засідання господарський суд зазначає, що за змістом ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Приймаючи до уваги заяву позивача про розгляд справи без участі його представника, з огляду на належне повідомлення відповідача 2 про дату судового засідання, а також враховуючи передбачені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, судом не було встановлено передбачених законом підстав для відкладення розгляду справи.

За висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з наказом Державної служби лікарських засобів і виробів медичного призначення №35-Адм від 28.03.2008 Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп» як розробнику видано свідоцтво №7650/2008 про державну реєстрацію в Державному реєстрі медичної техніки та виробів медичного призначення України технічних умов «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-4:2008)» зі строком дії до 28.03.2013. Виробником технічних умов вказано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2

25.06.2008 технічні умови зареєстровано Державним підприємством «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за №04725906/011725 зі строком чинності до 25.06.2013.

24.12.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп» та ОСОБА_3 укладено договір №3 про передання (відчуження) прав на технічні умови «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-4:2008)».

01.02.2011 між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» укладено договір №1 про передання (відчуження) прав на технічні умови, за змістом якого права на використання технічних умов «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-4:2008)» придбано позивачем.

В подальшому, як вказує позивач, після закінчення строку чинності зареєстрованих технічних умов у 2013 році Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» було відмолено в їх перереєстрації, оскільки аналогічні технічні умови були вже зареєстровані за іншою юридичною особою.

Матеріали справи свідчать, що згідно з наказом Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України №213 від 12.04.2011 було видано свідоцтво №7650/2008 про державну реєстрацію технічних умов «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-4:2008)», у якому розробником вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІДОМЕД-БІО», а виробником - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІКС-Техно».

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016 у справі №820/4543/15 частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл», визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України №213 від 12.04.2011 в частині перереєстрації та внесення змін до Державного реєстру медичної техніки та виробу медичного призначення - «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)» (п. 2 Додатку до наказу №213 від 12.04.2011).

Спір у справі виник у зв'язку з заподіянням, на думку позивача, моральної шкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» внаслідок неправомірних дій Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому, під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно зі ст.94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

За змістом пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №№1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України, посилаючись на положення статті 1173 Цивільного кодексу України.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають спеціальні підстави і умови відповідності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2008 у справі №6-4969св08.

Так, за приписами статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми статті 1167 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох загальних умов відповідальності (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини заподіювача шкоди - суб'єкта владних повноважень, тобто за наявності трьох елементів складу правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, заподіяної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою).

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) органу державної влади, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди позивачу. Неправомірність дій (бездіяльності) органу державної влади має підтверджуватись належними доказами.

Матеріалами справи підтверджується, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.08.2016 у справі №820/4543/15 визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України №213 від 12.04.2011 в частині перереєстрації та внесення змін до Державного реєстру медичної техніки та виробу медичного призначення - «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)» (п. 2 Додатку до наказу №213 від 12.04.2011).

За приписами частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт винесення Державною інспекцією з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України протиправного наказу встановлений у рішенні адміністративного суду, яке набрало законної сили, та не підлягає доказуванню в межах даної справи.

При цьому, судом прийнято до уваги, що указом Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено, зокрема, Державну службу України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками, реорганізувавши Державну інспекцію з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України та Державний комітет України з питань контролю за наркотиками. Пунктом 5 цього Указу установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Указом Президента України №370/2011 від 06.04.2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з лікарських засобів, Державну службу України з контролю за наркотиками, реорганізувавши Державну службу України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками. Відповідно до п. 2 Указу Президента України №440 від 08.04.2011 «Про затвердження Положення про Державну службу України з лікарських засобів» Державна служба України з лікарських засобів є правонаступником прав і обов'язків Державної служби України з лікарських препаратів і контролю за наркотиками в частині контролю якості та безпеки лікарських засобів, у тому числі медичних імунобіологічних препаратів, медичної техніки і виробів медичного призначення, що перебувають в обігу та/або застосовуються у сфері охорони здоров'я, дозволені до реалізації в аптечних закладах і їх структурних підрозділах, а також ліцензування господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

Постановою Кабінету Міністрів України №442 від 10.09.2014 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено, зокрема, Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, реорганізувавши шляхом злиття Державну службу з лікарських засобів та Державну службу з контролю за наркотиками і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій із забезпечення формування державної політики з питань обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також координації діяльності органів виконавчої влади із зазначених питань). Пунктом 5 даної постанови установлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Відтак, Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, яка є правонаступником Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України, є належним відповідачем у даній справі.

Однак, сам лише факт неправомірності дій (рішення) органу державної влади не підтверджує наявності іншого елементу цивільного правопорушення - заподіяної шкоди. Обставини заподіяння моральної шкоди юридичній особи повинні бути доведені суду належними та допустимими доказами.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначає, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» була заподіяна моральна шкода, яка проявилась в тому, що:

- була принижена ділова репутація товариства, а саме була спотворена сукупність підтвердженої інформації про позивача щодо його професійних здібностей, порядності, відповідності його діяльності вимогам закону;

- було порушене управління підприємством;

- було здійснено підрив довіри до діяльності позивача, внаслідок чого неможливою стала статутна діяльність товариства в частині виробництва та реалізації виробу медичного призначення «Система лікувально-діагностична для біорезонансної терапії «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 33.1-32030298/004:2008)», на розробку та маркетинг якого було витрачено понад п'ять років на момент порушення права.

У заяві, яка надійшла на адресу суду 12.09.2017, позивач додатково вказує, що з метою продовження ведення господарської діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» було змушено зареєструвати технічні умови «Система «ЛІДОМЕД-БІО» (ТУ У 26.2-2:2014)» в класифікації «електронні прилади», а не «медичний виріб», внаслідок чого позивач був позбавлений виробляти саме медичний виріб, що призвело до значних збитків в його господарській діяльності.

Однак, ані до позовної заяви, ані до заяви, яка надійшла на адресу суду 12.09.2017, позивачем не додано жодних доказів на підтвердження викладених вище тверджень про заподіяння товариству моральної шкоди, у тому числі доказів приниження ділової репутації товариства, заподіяння товариству збитків, порушення управління товариством (наприклад, звітів про фінансову діяльність товариства, рішень загальних зборів учасників товариства, листування з контрагентами, з учасниками товариства або з державними органами, звіти про обсяги виробленої продукції тощо), а також доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між такими обставинами та протиправним рішенням Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України, правонаступником якої є відповідач 1. Також позивачем не обгрунтовано визначеного ним розміру грошової компенсації в сумі 400 000 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з аналізу вказаних норм закону, належністю доказів є міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

За змістом ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред'явлення таких роз'яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

В свою чергу, обов'язок доказування, встановлений статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2017 позивача було зобов'язано надати суду належні та допустимі докази заподіяння юридичній особі втрат немайнового характеру, про які зазначено в позовній заяві, а також письмові пояснення щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача 1 та заподіяною шкодою.

В ухвалі Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 судом також зверталась увага позивача на те, що право на суд, яке гарантується, зокрема, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, забезпечується не виключно можливістю особистої участі у судовому засіданні, але й можливістю подавати докази та письмові пояснення, у тому числі, і на виконання вимог суду.

Разом з тим, позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, вимог ухвали суду щодо надання доказів не виконав, натомість направив на адресу суду заяву про розгляд справи без участі його представника.

У даному випадку господарським судом враховано, що згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони (так само як і інші учасники судового процесу) зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарським судом не встановлено обставин, з наявністю яких закон пов'язує можливість застосувати відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, позивачем не доведено суду як самого факту заподіяння йому моральних страждань внаслідок протиправних дій Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України, так і розміру заявленої до стягнення суми, а також, відповідно, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями вказаного органу державної влади та заподіяною шкодою.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на норми Закону України «Про авторське право і суміжні права» щодо присудження компенсації за порушення авторського і (або) суміжного права, оскільки такі посилання зроблені без врахування предмету позову та суб'єктного складу учасників судового процесу у даній справі. Вказані норми не регулюють спірні правовідносини з приводу заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок прийняття органом державної влади неправомірного рішення.

З приводу заявлення вимог про солідарне стягнення грошових коштів з відповідачів 1 та 2, господарський суд зазначає, що згідно з п. 10-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» якщо відповідним законом чи іншим нормативним актом передбачено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Аналогічна норма передбачена у Положенні про Державну казначейську службу України, затвердженому Указом Президента України №460/2011 від 13.04.2011, відповідно до пункту 7 якого Казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (у разі їх утворення).

Територіальним органом у м. Києві є Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Відтак, встановивши, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, відшкодування шкоди має бути здійснено за рахунок держави, а не за рахунок відповідного органу, оскільки в таких випадках відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України, статті 56 Конституції України відповідальність несе саме держава, а не її органи або посадові чи службові особи. Останні здійснюють свої функції не як приватні особи в своїх інтересах, а від імені держави та в межах покладеної на них державної компетенції.

Аналогічні висновки викладено Вищим господарським судом України в постанові від 05.09.2017 у справі №904/9939/15.

Відтак, обов'язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, у тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади, покладено саме на Державну казначейську службу України та її територіальні органи, а тому вимоги про стягнення грошових коштів з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками не ґрунтуються на нормах закону.

Враховуючи викладене вище, з огляду на недоведення позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди, приймаючи до уваги безпідставність вимог про стягнення грошових коштів з відповідача 1, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» про солідарне стягнення з Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками та Державної казначейської служби України компенсації за заподіяння моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер-Груп Інтернешнл» відмовити повністю.

У судовому засіданні 13.09.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017.

Суддя В.В. Князьков