ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 вересня 2017 р. Справа № 918/558/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро XXI"

до відповідача ОСОБА_1 сільськогосподарське підприємство "ОВАС-Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС"

про стягнення заборгованості в сумі 10 794,28 грн.

За участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" (надалі Позивач, ТОВ "Агро ХХІ") звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Дочірнього сільськогосподарського підприємства "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" (надалі Відповідач) в якому просить стягнути з останнього заборгованість у розмірі 10 794, 28 грн.

Свої вимоги Позивач мотивує наступним.

Постановою Господарського суду Рівненської області від 24.01.2017 року у справі № 918/54/16 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" (вул. Заводська 1, село Бабин, Гощанський район, Рівненська область, 35431, ІК 34438102) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 (свідоцтво № 1250, видане МЮУ 07.06.2013 р., адреса: 33023, м. Рівне, вул. Відінська, 8, оф. 1).

Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: зокрема, предявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості.

Ліквідатором ТОВ "Агро ХХІ" ОСОБА_2 проведено інвентаризацію розрахунків з дебіторами і кредиторами та встановлено, що ОСОБА_1 сільськогосподарське підприємство "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" має заборгованість перед ТОВ "Агро ХХІ" в сумі 10 794, 28 грн. Вказана заборгованість виникла на підставі договору № 1893 від 01.04.2014 року.

Крім того, Ліквідатор ТОВ "Агро ХХІ" ОСОБА_2 повідомила, про те що направила бувшому директору Дочірнього сільськогосподарського підприємства "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" лист - претензію яким просила невідкладно надати ліквідатору ряд документів, зокрема і відомості про наявну кредиторську та дебіторську заборгованість та первинні документи, які підтверджують її виникнення. Однак, станом на дату подання позову жодних документів та відповіді на дану претензію не отримано, заборгованість не погашено.

Ліквідатор в судове засідання 12.09.17 р. не з'явилася, проте в клопотанні від 18.08.2017 р. № 01-01/10/272 про проведення судового засідання за її відсутності зазначила про підтримання позовних вимог повністю, просила їх задоволити.

Відповідач в судове засідання 12.09.2017 р. не з'явився, до господарського суду повернулися ухвала суду про порушення провадження по справі та відкладення розгляду справи, які направлялись на адресу відповідача, вказану в позовній заяві - вул. Радгоспна 1, село Бабин, Гощанський район, Рівненська область, з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням Відповідача є вул. Радгоспна 1, село Бабин, Гощанський район, Рівненська область, 35431.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною першою статті 64 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

На підставі вищенаведеного, господарський суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та відзиву, з його боку, за наявними у справі матеріалами. Суд не вбачає ні підстав, ні доцільності для відкладення розгляду справи, в зв'язку з неявкою відповідача, так як від останнього повертаються ухвали суду направлені на адресу зазначену у ЄДР без можливості їх вручення останньому.

Розглянувши документи і матеріали, які подані Позивачем, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Статтею 1 Господарського кодексу України (надалі ГК України, ГКУ) встановлено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до статті 2 цього ж Кодексу учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Статтею 3 ГК України надано визначення господарській діяльності та господарським відносинам. Зокрема вказаною статтею встановлено, що:

1. Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

2. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

3. Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

4. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

5. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

6. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

7. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Відповідно до статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською діяльністю;

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України, ЦКУ) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Отже, вищезазначеними нормативними актами встановлено вичерпний перелік підстав за наявності яких між учасниками відносин у сфері господарювання виникають цивільні права та обов'язки.

Позивач в обгрунтування своїх вимог та виникнення прав та обов'язків між ним та Відповідачем посилається на договір № 1893 від 01.04.2014 року, який був укладений між сторонами.

Однак в поясненнях до суду ліквідатор повідомила, що договори на підтвердження суми заборгованості відсутні, лист з вимогою надати відомості про наявну кредиторську та дебіторську заборгованість, що був направлений Дочірньому сільськогосподарському підприємству "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" залишився без відповіді.

Суд зазначає, що ухвалою від 11.08.2017 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено, у відповідача витребовувалися необхідні письмові докази на підтвердження позовних вимог, а саме: договори, акти приймання-передачі, накладні, акти звірки заборгованості, укладені між позивачем та відповідачем, з яких виникла заборгованість.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; внутрішньогосподарський (управлінський) облік - система обробки та підготовки інформації про діяльність підприємства для внутрішніх користувачів у процесі управління підприємством; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на таких основних принципах як повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики.

Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

З огляду на вищезазначені норми, суд констатує, що лише припущення щодо існування заборгованості не є доказами в розумінні чинного законодавства.

Позивачем не надано жодних документів, які містили б відомості про господарську операцію, зокрема про її предмет (поставка, купівля-продаж, тощо) його вартісні та кількісні показники, про сторони операції, представників сторін, які вчиняли дану операцію, тощо.

Таким чином, Позивач не довів належними та допустимими доказами того, що у Відповідача виникли зобов'язання перед ТОВ "Агро ХХІ" по сплаті останньому 10 794, 28 грн.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" про стягнення з Дочірнього сільськогосподарського підприємства "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" 10 794, 28 грн. не грунтуються на законі, не підтверджені матеріалами справи, а відтак є безпідставними, і, відповідно, не підлягають задоволенню.

Посилання Позивача на те, що бувшим директором Дочірнього сільськогосподарського підприємства "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" не було передано ліквідатору первинні документи по дебіторській заборгованості банкрута та те, що зазначені документи має надати саме Відповідач, є необгрунтованим, так як відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і, відповідно, саме Позивач, посилаючись на те, що Відповідач зобов'язаний сплатити 10 794, 28 грн., має довести існування такого обов'язку у Відповідача.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" в задоволенні позову про стягнення з Дочірнього сільськогосподарського підприємства "ОВАС - Агро" Приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "ОВАС" 10 794, 28 грн.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" (35431, Рівненська область, Гощанський район, с. Бабин, вул. Заводська, будинок 1, ) в дохід Державного бюджету України 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 13 вересня 2017 року.

Суддя Марач В.В.