ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2017 р. Справа №917/756/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №05/242-02 від 30.08.2017 року;

відповідача не зявився;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (директор);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк», м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№2292П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.06.2017 року по справі №917/756/17,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк», м.Кременчук, Полтавська область,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт», м.Донецьк,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит», м.Київ,

про визнання договору фінансового лізингу виконаним та визнання права власності на предмет лізингу,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Автокразбанк» звернулося до господарського суду з позовною заявою, в якій просило:

- визнати договір фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року виконаним в повному обсязі та належним чином,

- визнати право власності на предмет лізингу за договором фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року, а саме на автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, рік випуску 2008, колір чорний, шасі №JTМНV09J484005075.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.06.2017 року у справі №917/756/17 (суддя Безрук Т.М.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 29.06.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач не звертався у встановлений Закон строк із заявою про визнання кредитором, тому будь-які його вимоги (в тому числі щодо несплаченої суми лізингових платежів у розмірі 62850,86 грн.) вважаються погашеними. Апелянт вважає, що наявні всі підстави вважати, що договір фінансового лізингу є виконаним з боку позивача, натомість відповідач свої обовязки не виконав та не передав предмет лізингу у власність позивача.

Крім того, скаржник зазначає, що він у позовній заяві просив визнати припиненим правовідношення на підставі фактичного погашення заборгованості за договором фінансового лізингу і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

До початку судового засідання 07.09.2017 року представник позивача надав через канцелярію суду клопотання (вх.№9327) про долучення до матеріалів справи документів, а саме: копії рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №3535 від 14.08.2017 року та наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №352 від 15.08.2017 року щодо продовження строків здійснення процедури ліквідації позивача на один рік по 28.08.2018 року включно. Вказане клопотання колегією суддів задоволено, а документи долучено до матеріалів справи.

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, у призначене судове засідання представника не направив.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день апеляційного провадження Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт» зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

На офіційному веб-сайті УДППЗ «Укрпошта» міститься повідомлення, що місто Донецьк є населеним пунктом, на території якого УДППЗ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти.

Згідно п.п. 3.4 п. 6 Інформаційного листа від 12.09.2014 року №01-06/1290/14 «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного звязку чи електронною поштою або з використанням інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет.

Колегія суддів про розгляд справи повідомила відповідача за допомогою електронної пошти, зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також розмістила повідомлення про розгляд даної справи на сайті суду на офіційному веб-порталі «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про належне повідомлення відповідача про час та місце судового засідання.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце засідання суду, а також на те, що явка представника відповідача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 07.09.2017 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник третьої особи письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

08.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Автокразбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Автокразбанк» (позивач у справі, лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт» (відповідач у справі, лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу №56, відповідно до якого відповідач, як лізингодавець, передає позивачу (лізингоодержувачу), а лізингоодержувач отримує від лізингодавця в платне користування на умовах фінансового лізингу автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 200, тип - легковий універсал, рік випуску - 2008 pік, колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі №JTMHV09J484005075. Строк лізингу - 84 місяці (а.с.13-16).

Факт передачі автомобіля позивачу підтверджується актом прийому-передачі (накладною) від 09.04.2008 року та актом приймання від 09.04.2008 року (а.с.16, 17).

У п. 1.3 договору сторони встановили вартість майна, яке передається в фінансовий лізинг, складає 527949,00 грн.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.3., 3.4. договору плата за користування об'єктом лізингу вноситься лізингоодержувачем у вигляді лізингових платежів, розрахунок яких наводиться в «Графіку лізингових платежів», який є додатком №2 до цього договору та його частиною.

Згідно п.6.4 договору він вважається виконаним після повного виконання кожною із сторін його умов. При повній виплаті лізингоодержувачем лізингових платежів майно передається у власність лізингоодержувача.

У пункті 3.2 договору сторони встановили, що лізингові платежі включають: суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості обєкта лізингу, яка визначена пунктом 1.3 цього договору (сума зменшення зобовязань); інші витрати, повязані з придбанням та експлуатацією майна; лізингову винагороду.

У додатку №2 до договору «Графік лізингових платежів» сторони встановили, що за період квітень 2008р. березень 2015р. позивач має сплатити відповідачу загальну суму 1173374,20 грн., у тому числі 644425,20 грн. лізингової винагороди та 528949,00 грн. відшкодування вартості предмету лізингу (а.с.15-16).

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, ним було сплачено відповідачу 606967,16 грн. лізингової винагороди. Також, банком було сплачено на рахунок відповідача 465098,14 грн. відшкодування вартості предмету лізингу, що підтверджується виписками по особовим рахункам за період 10.04.2008р. 14.12.2012р. та за період 14.12.2010р. 18.12.2014р. (а.с.28-34).

Отже, несплаченими лишилися 37458,04 грн. лізингової винагороди та 62850,86 відшкодування вартості предмету лізингу.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.08.2014 року №537 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» (скорочена назва ПАТ «АКБ Банк») до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 29.08.2014 року прийнято рішення №76 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію (а.с.19, 22-23).

Відповідне оголошення було опубліковане в газеті «Голос України» від 04.09.2014 року.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23.07.2015 року №141 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» на 1 рік до 29.08.2016 року включно; та про продовження повноваження уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «АКБ Банк» ОСОБА_3 до 29.08.2016 року включно (а.с.26).

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 11.08.2016 року №1476 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» на один рік до 29.08.2017 року включно (а.с.20).

З наданих позивачем до суду апеляційної інстанції документів вбачається, що продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «АКБ Банк» на один рік по 28.08.2018 року включно.

Звертаючись до суду з позовною заявою, ПАТ «АКБ Банк» обґрунтував її Тим що згідно ст. 46 Закону України «Про систему гарантуванні вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. Відповідно до положень ст.ст. 45 та 49 вказаного Закону, Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет; Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур'єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону, а будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Позивач зазначає, що відповідач не звернувся у встановлений Законом строк із заявою про визнання кредитором, тому будь-які його вимоги (в тому числі щодо несплаченої суми лізингових платежів у розмірі 62850,86 грн.) вважаються погашеними.

04.05.2017 року позивач звернувся до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» з метою направлення відповідачу заяви із вимогою укласти акт передачі об'єкту лізингу у власність банку у зв'язку із фактичним виконанням договору лізингу, посилаючись на те, що банк належним чином виконав договір в частині сплати лізингових платежів (а.с.8).

Вказану заяву та акти у представника банку прийнято не було, про що складено звернення від 04.05.2017 року до УДППЗ «Укрпошта», яке отримано останнім 04.05.2017 року за №808 поштовий зв'язок із м.Донецьком відсутній, тому зазначену вище заяву відповідачу не було надіслано.

Позивач наполягає на тому, що оскільки відповідач не звернувся у належні строки з кредиторськими вимогами на підставі договору лізингу, то вони в силу прямої вказівки Закону є погашеними і підтверджується факт виконання ним належним чином зобовязання за договором лізингу зі сплати лізингових платежів. При цьому, неможливість звернутися до відповідача з вимогою про передачу йому у власність предмету лізингу (автомобіля), через обєктивні обставини, опосередковано зумовило звернення до суду з позовом у даній справі.

Так, з тексту позовної заяви, зокрема прохальної частини вбачається, що ПАТ «АКБ Банк» просив суд визнати договір фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року, що укладений між позивачем по справі та ТОВ «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт» виконаним ПАТ «АКБ Банк» в повному обсязі та належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і згідно ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів можуть захищатися способами визначеними статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права субєкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обовязку зобовязаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути субєкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у звязку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року виконаним в повному обсязі та належним чином, не відповідають встановленим законом матеріально-правовим способам захисту порушеного права. Зазначений спосіб захисту також не передбачений договором фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року та законодавством, що регулює лізингові чи орендні правовідносини.

У п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року зазначено, що господарський суд, дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову в позові в частині вимог про визнання договору фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року виконаним ПАТ «АКБ Банк» в повному обсязі та належним чином, оскільки така позовна вимога не відповідає матеріально-правовим способам захисту порушеного права.

Скаржник у апеляційній скарзі зазначає, що він у позовних вимогах не просив встановити факт, а лише просив визнати припиненим правовідношення на підставі фактичного погашення заборгованості по договору фінансового лізингу і такий спосіб захисту прав та інтересів як припинення правовідношення передбачений чинним законодавством.

Проаналізувавши предмет та підстави позову у даній справі, колегія суддів відзначає, що позивач не просив визнати припиненим правовідношення на підставі фактичного погашення заборгованості по договору фінансового лізингу, а вказував на це як на довід позовних вимог і наполягав саме на тому, що необхідно дослідити та встановити факт виконання, зокрема факт належного виконання договору лізингу. Відповідна вимога міститься і у прохальній частині позовної заяви. Фактично позивачем заявлено вимогу про встановлення факту визнання договору виконаним, а такі факти можуть бути встановлені судом і їм надана відповідна оцінка при розгляді матеріальних вимог по суті спірних правовідносин.

Таким чином, відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними, здійснені при довільному тлумаченні і за своїм змістом не призводять до скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині.

Щодо позовної вимоги про визнання за ПАТ «Автокразбанк» право власності на предмет лізингу відповідно до умов договору фінансового лізингу №56 від 08.04.2008 року, а саме на автомобіль марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, рік випуску 2008, колір чорний, шасі №JTМНV09J484005075, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААС316883 від 03.04.2008 року належить ТОВ «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 705 Цивільного кодексу України за договором найму-продажу до переходу до покупця права власності на переданий йому продавцем товар покупець є наймачем (орендарем) цього товару. Покупець стає власником товару, переданого йому за договором найму-продажу, з моменту оплати товару, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагород лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витраті лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

З огляду на дану норму та п. 3.2 договору, віднесення позивачем до лізингових платежів лише платежів на відшкодування вартості обєкту лізингу та невключення до лізингових платежів винагороди лізингодавцю є необґрунтованим.

Відповідно до п.6.4 договору він вважається виконаним після повного виконання кожною із сторін його умов. При повній виплаті лізингоодержувачем лізингових платежів майно передається у власність лізингоодержувача.

Як вже було зазначено, за договором фінансового лізингу позивачем було сплачену не всю суму яка передбачена договором, а саме: несплаченими лишилися 37458,04 грн. лізингової винагороди та 62850,86 відшкодування вартості предмету лізингу.

За загальними умовами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та п.6.4 договору позивач не набув право на отримання предмету лізингу у власність, оскільки не сплатив всі лізингові платежі згідно договору та узгодженого графіку.

Позивач наполягає на тому, що він належно виконав свої зобовязання зі сплати заборгованості з лізингових платежів, оскільки заборгованість з цих платежів була визнана позивачем погашеною згідно із Законом України «Про систему гарантуванні вкладів фізичних осіб».

Проте, слід відмітити, що відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За ст. 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У пункті 6.4 договору встановлено, що він вважається виконаним після повного виконання кожною із сторін його умов.

Статтею 46 Закону України «Про систему гарантуванні вкладів фізичних осіб» встановлено, що із дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. За ст. 49 цього Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

За правовим змістом, припинення зобовязання за договором внаслідок його повного виконання, проведеного належним чином, та припинення зобовязання внаслідок погашення вимог кредитора після закінчення строку звернення з такими вимогами в процедурі ліквідації є окремими підставами припинення зобовязання.

Проаналізувавши норми права та наявні між сторонами правовідносини, місцевий господарський суд вірно відзначив про безпідставність доводів позивача про виконання ним у повному обсязі та належним чином зобовязання зі сплати лізингових платежів, оскільки повного виконання не відбулося, а борг по лізинговим платежам був визнаний погашеним самим позивачем без участі відповідача.

Крім того, матеріали справи свідчать, що у березні 2015 року ПАТ «Автокразбанк» звернулося до ТОВ «Фінансово-промислова група «Укрметекспорт» з позовом про стягнення 662039,75 грн. заборгованості за кредитним договором №20 від 03.03.2008 року за рахунок заставленого майна: автомобіля марки Toyota, модель Land Cruiser 200, тип - легковий універсал, рік випуску - 2008 pік, колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі №JTMHV09J484005075 шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Автокразбанк» права власності на вказаний транспортний засіб.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.05.2015 року у справі №908/1672/15-г позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором за рахунок заставленого майна: автомобіля марки Toyota, модель Land Cruiser 200, тип - легковий універсал, рік випуску - 2008 p., колір - чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі №JTMHV09J484005075 шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Автокразбанк» права власності на вказаний транспортний засіб (а.с.84-90).

В наказі від 03.08.2015 року господарським судом Запорізької області зазначено, що дане рішення набрало законної сили 13.06.2015 року (а.с.91). Такі ж відомості містяться і в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У подальшому, господарським судом Запорізької області винесено ухвалу від 03.04.2017 року по справі №908/1672/15-г якою здійснено процесуальне правонаступництво позивача ПАТ «Автокразбанк» (первісного кредитора) його правонаступником позивачем у справі (новим кредитором) Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» (третя особа у справі) (а.с.92-96).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень дана ухвала набрала законної сили 03.04.2017 року.

При цьому в ухвалі від 03.04.2017 року у справі №908/1672/15-г господарським судом Запорізької області встановлено, що 14.05.2015 року ПАТ «Автокразбанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ОСОБА_4 Інвест» уклали договір про відступлення права вимоги №2, відповідно до якого ПАТ «Автокразбанк» (первісний кредитор) передав ТОВ «Фінансова компанія «ОСОБА_4 Інвест» (новому кредитору) права вимоги за кредитними договорами, зокрема й кредитного договору №20 від 03.03.2008 року з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, та договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №20 від 03.03.2008 року.

27.12.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «ОСОБА_4 Інвест» та ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» укладено договір про відступлення права вимоги №1, за яким було передано ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» сукупність прав вимоги за договорами кредиту, договорами поруки, договорами іпотеки, договорами застави, перелік яких міститься в додатку №1 до договору, що є невід'ємною частиною цього договору.

При розгляді справи №908/1672/15-г господарським судом Запорізької області судом констатовано, що аналіз матеріалів справи та наданих суду доказів свідчать про повний перехід прав та обов'язків первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» до нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит».

10.04.2017 року ПАТ «Автокразбанк» звернувся до господарського суду Запорізької області з заявою про видачу дублікату наказу у справі №908/1672/15-г, проте за ухвалою від 10.04.2017 року дану заяву було повернуто без розгляду. При цьому судом було, зокрема, зазначено, що банк вибув із спірних правовідносин, оскільки був замінений процесуальним правонаступником.

Як вірно відзначив суд першої інстанції, позивач (банк) отримавши за рішенням суду право власності на спірний автомобіль як на заставне майно, і за результатом конкурсу з продажу активів шляхом відступлення права вимоги передавши всі свої права новому кредиторові, повторно звернувся до суду за визнанням за ним права власності на спірний автомобіль з інших підстав з підстав виконання ним договору лізингу.

Однак, як вже зазначалося, позивачем фактично не було виконано належним чином умови договору лізингу, з наявністю яких сторони передбачали можливість переходу права власності.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наразі, позивач не довів порушення відповідачем прав банку на спірний автомобіль, оскільки за рішенням суду у справі №908/1672/15-г було надано право власності банку на цей автомобіль. Натомість таке рішення не було виконано з субєктивних обставин позивача (банку) не предявлення наказу до виконання. При цьому, за наказом позивача від 04.06.2014 року спірний автомобіль транспортовано до банку і як він стверджує цей автомобіль на даний час перебуває у володінні банку.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 29.06.2017 року по справі №917/756/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.06.2017 року по справі №917/756/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.