ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Справа № 911/134/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Демидової А.М.,
Шевчук С.Р.
розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства "Боярка-Водоканал"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 30.08.2016р.
у справі№911/134/16 господарського суду Київської області
за позовомКомунального підприємства "Боярка-Водоканал"

доКомунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа"

простягнення 1986262,79грн.

за участю представників

позивача - Михеєнко А.В., Нівінська Т.В., Сушиліна А.С.

відповідача - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Боярка-Водоканал" (далі - позивач, КП "Боярка-Водоканал") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (далі - відповідач, КП "Києво-Святошинська тепломережа") про стягнення 1986262,79 грн., з яких 1114484,92 грн. основний борг, 516068,51 грн. інфляційні втрати, 86595,11 грн. 3% річних та 269114,25 грн. пеня (вимоги з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог від 29.02.2016 № 109). Під час розгляду справи у суді першої інстанції від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог від 25.04.2016р. № 200, якою він в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 728223,13 грн. основного боргу, 389763,34 грн. інфляційних втрат, 45643,55 грн. 3% річних та 40035,20 грн. пені.

Рішенням господарського суду Київської області від 26.04.2016р. (суддя Подоляк Ю.В.) у справі №911/134/16 позовні вимоги КП "Боярка-Водоканал" задоволено частково. Стягнуто з відповідача 728223,13 грн. основного боргу, 380215,57 грн. інфляційних втрат, 37139,07 грн. 3% річних, 40035,20 грн. пені та 17784,19 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016р. (колегією суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів: Майданевича А.Г., Хрипуна О.О.) рішення господарського суду Київської області від 26.04.2016р. у справі №911/134/16 змінено. Викладено резолютивну частину рішення наступним чином: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (08150, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. 50 років Жовтня, 9, ідентифікаційний код 23576122) на користь Комунального підприємства "Боярка-Водоканал" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Білогородська, 19-Б, ідентифікаційний код 30687118) основний борг в сумі 468857 (чотириста шістдесят вісім тисяч вісімсот п'ятдесят сім) грн. 27 коп., інфляційні втрати в сумі 277147 (двісті сімдесят сім тисяч сто сорок сім) грн. 16 коп., 3% річних в сумі 28524 (двадцять вісім тисяч пятсот двадцять чотири) грн. 58 коп., пеню в сумі 40035 (сорок тисяч тридцять п'ять) грн. 20 коп., судовий збір в сумі 12218 (дванадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 46 коп. В іншій частині у позові відмовити". Стягнуто з КП "Боярка-Водоканал" на користь КП "Києво-Святошинська тепломережа" судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 9008,55 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, КП "Боярка-Водоканал" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій зазначаючи про порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016р. скасувати та залишити без змін рішення господарського суду Київської області від 26.04.2016р.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні доводи касаційної скарги заслухавши представників позивача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15.10.2011р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг з водопостачання і водовідведення №75 (надалі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач зобов'язався приймати ці послуги та своєчасно здійснювати оплату за надані послуги на умовах цього договору.

Відповідно до п.2.1. договору сторони погодили найменування об'єктів водопостачання і водовідведення, обсяги водопостачання та водовідведення, ціну та режим (графік).

Згідно з п.4.1 договору розрахунок за надані послуги проводиться платіжним дорученням на рахунок позивача або за взаємним письмовим погодженням сторін - іншими формами розрахунків, які не заборонені чинним законодавством.

Відповідно до п.4.2 договору до 05 числа звітного місяця позивач виписує відповідачеві рахунок на оплату, де оформляється фактична вартість наданих послуг за звітній місяць. Цим рахунком підтверджується надання абоненту послуг (акт про надання послуг може складатися на вимогу абонента). Кінцевий розрахунок проводиться до 10 числа наступного за звітним місяцем.

Згідно з п.4.4. договору у разі несвоєчасної або неповної оплати послуг, відповідач сплачує Позивачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції від суми боргу, за кожен день прострочення.

Пунктом 6.2.1 договору Відповідач зобов'язався своєчасно здійснювати оплату за послуги на умовах цього договору.

Як встановлено судами, на виконання умов договору позивач надавав відповідачеві послуги з водопостачання і водовідведення, що підтверджується актами на прийом та передачу води по котельням, актами на прийом та передачу стоків, проте відповідач здійснював оплату частково, у зв'язку з чим утворилась заборгованість з оплати отриманих послуг, стягнення якої і є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

За змістом ст.526 Цивільного кодексу Україні та ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Цими ж статтями передбачено також, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено зобов'язання покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено іншого строку оплати товару.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що останній задовольняючи позовні вимоги про стягнення основної суми заборгованості з відповідача у розмірі 728223,13 грн. враховував договірні умови, визначені сторонами, досліджував кожен період надання послуг окремо по кожному місяцю з початку дії договору та по кінець заявленого позивачем спірного періоду, про що свідчить сформована у судовому рішенні таблиця про виставлені позивачем рахунки та дати оплати їх відповідачем, а також встановив, що відповідачем не надано доказів існування інших договірних умов з водопостачання та водовідведення у спірний період. Таким чином, суд першої інстанції, здійснивши посилання на ст.ст.256,257,258,261,264,525,526,549,611,612,625,901, 903 Цивільного кодексу України, ст.193,232 Господарського кодексу України, Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", постанову Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", провівши арифметичний розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3%, пені та інфляційних втрат, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача, а саме стягнення з відповідача 728223,13 грн. основного боргу (тобто у заявленому позивачем розмірі), 380215,57 грн. інфляційних втрат, 37139,07 грн. 3% річних та 40035,20 грн. пені.

Відповідно до частин 1,2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Проте апеляційний господарський суд, змінюючи резолютивну частину рішення суду першої інстанції, без посилань на відповідні конкретні документи у справі, без здійснення аналізу періодів надання послуг окремо по кожному місяцю, без спростувань висновків суду першої інстанції стосовно наявної заборгованості відповідача перед позивачем за конкретними неоплаченими рахунками, не відхиливши доводи позивача про наявність заборгованості у розмірі 728223,13 грн., на арк.5 (абзац 7) оскаржуваної постанови лише зазначив, що "Відповідач не виконав належним чином взяті на себе договірні зобов'язання щодо здійснення розрахунку за надані послуги в період червень 2012р., грудень 2012р. - листопад 2015р. включно в строки визначені договором, у зв'язку з чим за ним рахується борг в розмірі 468857,27 грн."

Як роз'яснено у п.п. 2,4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012п. рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності та відображено у судовому рішенні, в даному випадку - в постанові апеляційного господарського суду.

Тобто, суд апеляційної інстанції в порушення ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України не встановив у судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об'єктивно в їх сукупності з урахуванням предмету спору, а отже судом надано неповну юридичну оцінку обставинам справи, що призвело до передчасних висновків.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскільки це суперечить меті касаційного перегляду справи, що полягає у перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи у касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, постанова суду апеляційної інстанції у даній справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Під час нового розгляду справи Київському апеляційному господарському суду слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у постанові суду, прийнятій за результатами такого розгляду.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Боярка-Водоканал" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016р. у справі №911/134/16 скасувати.

Справу №911/134/16 передати на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду в іншому складі суду.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

С.Р. Шевчук