КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Справа№ 911/1325/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Олійник С.С. за довіреністю №вн293 від 08.09.2017;

від відповідача: ОСОБА_3 особисто, Дудник А.В. адвокат за договором від 18.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)"

на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2017

у справі № 911/1325/17 (головуючий суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)" (далі - позивач, Підприємство №35) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_3.), в якому з урахуванням клопотання про уточнення позову та додаткових пояснень з посиланням на частини 3, 4, 5 статті 203, частину першу статті 215 Цивільного кодексу України просило суд визнати недійсними договір №1 від 16.01.2014 та акт приймання-передачі від 17.01.2014 як такі, що підприємством не були укладені.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі №911/1325/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Підставою для відмови у позові став пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявив відповідач.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про укладення спірного договору позивач дізнався після отримання претензії, а тому позовна давність не пропущена.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Смірнової Л.Г., Пашкіної С.А.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 11.09.2017.

07.08.2017 відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1325/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Смірнової Л.Г., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до Договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 між Підприємством Білоцерківської виправної колонії (№35) (зберігач) і ФОП ОСОБА_3 (поклажодавець) Товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем і повернути цей товар поклажодавцеві у схоронності (арк. с. 12-13). За цим договором на зберігання передається майно, перелік, кількість і оцінка якого мають бути визначені в складських документах, що видаються зберігачем поклажодавцю безпосередньо після передання товару на зберігання. Відповідальне зберігання за цим договором є платним, вартість зберігання майна становить 700,00грн/міс. Склад знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 12-13)

Строк дії вказаний у пунктах 6.1, 6.2: з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та закінчується 31.12.2014.

Договір підписаний ФОП ОСОБА_3, підпис якого скріплений печаткою, та директором Підприємства №35 Рачінським А.А., підпис якого скріплений печаткою.

Згідно акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16 січня 2014 року поклажодавець - ФОП ОСОБА_3 та зберігач - Підприємство Білоцерківської виправної колонії (№35) склали цей акт про те, що поклажодавець передав, а зберігач прийняв вугілля дерев'яне у кількості 249900кг - 16660 мішків, оціночна вартість переданого майна 750000грн (а. с. 14).

Підприємство Білоцерківської виправної колонії (№35) змінило найменування на Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)".

Рішенням господарського суду Київської області від 05.05.2015 року у справі №911/1285/15, яке набрало законної сили 01.03.2016, задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 та зобов'язано Державне підприємство "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" (на теперішній час це Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)") вчинити певні дії, а саме, повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 184 000 кг вугілля дерев'яного на суму 552000 грн., переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 по акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 (арк. с. 97-126).

Питання щодо недійсності договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 та акту від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не було предметом спору у справі №911/1285/15.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при розгляді справи №911/1285/15 ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 у справі була призначена судова експертиза, яка була проведена Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої були поставлені наступні питання:

- чи вносились у текст документа (договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014, Акту приймання-передачі від 17.01.2014 до договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014) зміни, шляхом підчистки, травлення, дописок тощо.? Якщо вносились, то в якій частині?

- чи можливо визначити шляхом експертного дослідження, коли було виготовлено договір відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 року чи пізніше, акту приймання-передачі від 17.01.2014 року чи пізніше до договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 року. Якщо так, то в який період виготовлялись договір відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 та акт приймання-передачі від 17.01.2014?

За результатами проведення вказаної судово-технічної експертизи був наданий висновок судового експерта Київського науково дослідницького інституту судових експертиз В.С.Куликовської від 29.01.2016 №13012/13013/15-33/1122/1123/16-33 (арк. с. 26-38), в якому зазначалось що:

- перший аркуш (перша та друга сторінка договору) і другий аркуш (третя сторінка) Договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не є аркушами одного документу, тобто наданий на дослідження Договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 виготовлений з використанням аркушів різних документів;

- акт прийому-передачі від 17.01.2014 до Договору від 16.01.2014 №1 заповнений різними видами паст;

- судовий експерт не мав можливості в своєму висновку надати відповідь на всі поставлені питання в зв'язку з відсутністю згоди суду на знищення документів наданих на експертизу.

Також судом встановлено, що текст договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 виготовлений на двох аркушах, з яких на першому аркуші текст розмішений з обох сторін аркуша і закінчується пунктом 6.4, другий аркуш починається з пункту 6.5 і закінчується підписами і печатками поклажодавця і зберігача.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними договору №1 від 16.01.2014 та акту приймання-передачі від 17.01.2014 позивач посилався на те, що копія договору складена відповідачем в односторонньому порядку, шляхом маніпуляції з примірниками договорів, що існували раніше, як спроба формально закріпити та надати вигляд правомірності самовільного зайняття приміщення №16 закритої автостоянки господарчого двору підприємства, а в подальшому стягнення з підприємства грошових сум, у журналі реєстрації позивача договір не був зареєстрований, про його існування позивач дізнався отримавши претензію відповідача 14.05.2014.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував, що спірний договір укладений належним чином, схвалений позивачем, вугілля зі зберігання частково повернуто протягом липня-серпня 2014 року, що встановлено судовим рішенням у справі №911/1285/15, також вказав на пропуск позивачем позовної давності.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність вільного волевиявлення позивача, яке відповідало б його внутрішній волі, на прийняття умов, викладених на першому аркуші договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, а отже і на укладення цього договору в цілому, що є підставою для визнання договору недійсним, однак відмовив у позові у зв'язку із пропуском позовної давності.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про визнання недійсним вказаного Договору відповідального зберігання.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, як у преамбулі спірного договору, так і на останній сторінці договору в пункті 8.Місцезнаходження та банківські реквізити сторін поклажодавцем вказаний ФОП ОСОБА_3, а підписаний, як стверджують сторони, ФОП ОСОБА_3 і проставлена печатка ФОП ОСОБА_3

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Враховуючи встановлені обставини справи та зважаючи на висновок судового експерта, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності вільного волевиявлення позивача, яке відповідало б його внутрішній волі, на прийняття умов, викладених на першому аркуші договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, а отже і на укладення цього договору в цілому.

Зазначене відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 недійсним.

Однак, як зазначалось вище, в процесі вирішення спору відповідачем було заявлено про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач подав позов до господарського суду 28.04.2017. При цьому, про порушення свого права, а саме: наявність договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, позивач повинен був дізнатись 17.01.2014, коли директором Підприємства №35 Рачінським А.А. був підписаний та скріплений печаткою акт від 17.01.2014 прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, оскільки цей акт містить посилання на договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014.

Докази того, що акт прийому-передачі від 17.01.2014, як двосторонній правочин, який підтверджує приймання-передачу майна, укладений без додержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Також місцевим господарським судом обґрунтовано відхилені посилання позивача на те, що вказане в акті вугілля дерев'яне ним не приймалось, що вказана в акті кількість вугілля дерев'яного не могла бути розміщена у приміщенні позивача, оскільки це питання виходить за межі позовних вимог даного спору, а предметом дослідження у справі, що розглядається, є додержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в момент вчинення правочину, а не на стадії його виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не може бути задоволена у зв'язку з пропуском позивачем встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі № 911/1325/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№35)" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2017 у справі №911/1325/17 - без змін.

2. Матеріали справи №911/1325/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

Л.Г. Смірнова