ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2017 р. Справа № 922/1927/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Білоусова Я.О. , суддя Шевель О. В.

при секретарі Кладько А.С.

за участю представника:

ПАТ Аграрний фонд ОСОБА_1 (дов. від 28.12.2016р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібозавод Салтівський (вх. № 2391Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Аграрний фонд, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібозавод Салтівський, м. Харків

про стягнення 824847, 97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17 (суддя Добреля Н.С) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібозавод Салтівський на користь Публічного акціонерного товариства Аграрний фонд 657000,00грн. основної заборгованості, 70793,38 грн. пені, 46690,00 грн. штрафу, 32579,88 грн. інфляційних втрат, 7784,71 грн. 3% річних та 12372,72 грн. витрат зі сплати судового збору. В частині стягнення 10000,00 грн. основної заборгованості провадження у справі припинено на підставі п.1-1 ст.80ГПК України.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати частково рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17, а саме в частині стягнення пені у сумі 70793,38 грн., штрафу 46690,00 грн., інфляційних витрат 32579,88 грн. та 3% річних у сумі 7784,71 грн. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на порушення місцевим господарським судом норм Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського від 04.08.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляд на 07.09.2017р.

04.09.2017р. від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17 без змін (вх.№9149).

06.09.2017р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№9302).

У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17 без змін. Також, представник позивача заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання не зявився.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись з клопотанням про відкладення розгляду справи відповідач посилається на неможливість його представника прийняти участь в судовому засіданні 07.09.2017р. через перебування у іншій судовій інстанції по адміністративній справі.

Однак, по-перше, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження доводів викладених у клопотанні.

По-друге, відповідно до п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

По-третє, при призначенні апеляційної скарги до розгляду явку представників сторін у судове засідання 07.09.17 не було визнано обовязковою, правову позицію апелянта викладено в апеляційній скарзі. Крім того, відповідач не був позбавлений можливості надати суду апеляційної інстанції додаткове обґрунтування апеляційних вимог, пояснення та додаткові докази (у разі їх наявності) з урахуванням того, що, ухвалу про призначення апеляційної скарги до розгляду ТОВ Хлібозавод Салтівський отримано 09.08.2017, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2016р. між ПАТ Аграрний фонд (продавець) та ТОВ "Хлібозавод Салтівський" (покупець) укладено біржовий контракт аграрної біржі №2555 АБ, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю товар, вказаний в цьому контракті, а покупець зобовязується прийняти такий товар і сплатити за нього грошову суму, передбачену цим контрактом. Предметом цього контракту є борошно пшеничне вищого ґатунку, що відповідає ДСТУ 46.004-99 у кількості 116,000 тонн (п. 1.1-1.3 контракту).

Згідно пунктів 2.2, 2.3 контракту ціна однієї тонни (одиниці) товару 5750,00грн. (з ПДВ). Загальна сума товару, що продається згідно цього контракту встановлюється сторонами в розмірі 667000,00 грн. (з ПДВ).

Відповідно до пункту 4.1 контракту покупець повинен протягом 14 календарних днів з моменту виписки дозволу-довіреності на переоформлення товару сплатити за товар.

За умовами пунктів 5.1, 5.3 контракту товар надається в розпорядження покупця без будь-якої упаковки та тари на умовах EXW (Інкотермс 2010) за місцезнаходженням товару, а саме: на складі ТОВ "Маріупольський млинкомбінат". Приймання продукції за кількістю та якістю здійснюється в день поставки та оформлюється видатковою накладною. Датою поставки є дата видаткової накладної.

Згідно п. 7.1 цей контракт набирає чинності після підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та його реєстрації Аграрною біржею. Строк дії цього контакту розпочинає свій перебіг з моменту набрання чинності контрактом та припиняється 31.12.2017р. (п. 7.3 контракту).

Вказаний контракт підписано, скріплено печатками сторін та зареєстровано на Аграрній біржі 26.12.2016р. за №2555 АБ.

На виконання умов контракту позивачем виписано дозвіл-довіреність на переоформлення продуктів переробки від 26.12.2016 №09/3555, відповідно до якого позивач просив ТОВ "Маріупольський млинкомбінат" переоформити у власність відповідача борошно пшеничне у кількості 116,000 тонн.

Також 26.12.2016 сторонами складена та підписана видаткова накладна №4103, відповідно до якої відповідач отримав борошно пшеничне у кількості 116,000 тонн на загальну суму 667000,00грн. (з ПДВ).

Враховуючи умови пункту 4.1 контракту відповідач повинен був оплатити отриманий товар не пізніше 09.01.2017.

28 квітня 2017 року відповідач направив позивачу вимогу №02-08/4/787 від 27.04.2017 про сплату основної заборгованості за поставлений товар у розмірі 667000,00 грн., а також нарахованих станом на 27.04.2017 інфляційних втрат, 3% річних, пені та штрафу, яка отримана відповідачем 04.05.2017. та залишена без відповіді.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позивач у червні 2017р. звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ Хлібозавод Салтівський на свою користь суму заборгованості у розмірі 824847,97 грн., в тому числі 667000,00 грн. основної заборгованості, 70793,38 грн. пені, 46690,00 штрафу, 32579,88 грн. інфляційних втрат,7784,71 грн. 3% річних.

17.07.2017р. прийнято оскаржуване рішення.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства, умови спірного контракту та прострочив виконання взятих на себе зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі відповідач частково погасив основний борг за біржовим контрактом №2555 АБ від 26.12.2016р. у сумі 10000,00 грн., що підтверджується копією виписки з особового рахунку за 23.06.2017р.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині стягнення 10000,00 грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору, відповідно до п. 1-1 ст. 80 ГПК України, та задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 657000,00 грн.

Крім того, п. 8.4 контракту сторони передбачили, що за порушення покупцем строків оплат товару відповідно до п. п. 2, 3 та 4.1. цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмір: 7% загальної ціни товару.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

За неналежне виконання зобов'язань за контрактом, позивач нарахував відповідачу 3% у розмірі 7784,71 грн., інфляційні у розмірі 32579,88 грн., штраф у розмірі 46690,00 грн. та пені у розмірі 70793,38 грн., розрахунок яких суд першої визнав обґрунтованим та правомірним, у звязку з чим задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу та інфляційних, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмір 46690,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 32579,88 грн.

Однак, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та пені, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність його нормам чинного законодавства.

Так, позивач відповідно до пункту 4.1 контракту, враховуючи, що останнім днем оплатити товару є 09.01.2017р. визначив початком періоду нарахування пені та 3% річних - 10.01.2017р.

Згідно положень ст. 251 - 253 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Положеннями статті 73 Кодексу законів про працю України у 2017р. встановлено святкові дні, зокрема 7 січня - Різдво Христове (субота).

Згідно ст. 67 Кодексу законів про працю України у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

Відповідно до ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, враховуючи, що останній день строку оплати товару припадає на вихідний (09.01.2017р.), днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Тобто 10.01.2017р. є останнім днем оплати товари, у звязку з чим період нарахування пені та 3% річних починається з 11.01.2017р.

Колегія суддів здійснивши перерахунок 3% річних та суми пені, дійшла висновку, що стягненню підлягає пеня у розмірі 70281,70 грн. та 3% річних у розмірі 7729,89 грн., у звязку з чим рішення суду першої підлягає зміні.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач також зазначає, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат не передбачено умовами договору та суперечить закону, оскільки ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що 3% річних стягуються у разі, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, а контрактом вже передбачено штрафні санкції у вигляді пені та штрафу.

Проте, колегія суддів вважає доводи відповідача необґрунтованими враховуючи таке.

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів зазначає, що аналіз правових норм, зокрема, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Щодо наявності в матеріалах справи двох розрахунків із зазначенням різних сум заборгованості, колегія суддів зазначає, що розрахунок заборгованості за період з 10.01.2017 по 27.04.2017р. було надано в якості додатку до вимоги від 27.04.2017р. №02-08/4/787. В свою чергу, предметом позову є стягнення заборгованості за біржовим контрактом аграрної біржі №2555 АБ від 26.12.2016р. за період з 10.01.2017р. по 31.05.2017р.

Виходячи зі змісту ст. ст. 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює обставини справи у відповідності до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та приймає рішення за результатами оцінки всіх доказів, які були визнані судом як належні та допустимі.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17.

Керуючись статтями 49, 85, 91, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібозавод Салтівський задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17 змінити, виклавши абзац 2 його резолютивної частини у наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібозавод "Салтівський" (61153, м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1 ) 657000,00 грн. основної заборгованості, 70281,70 грн. пені, 46690,00 грн. штрафу, 32579,88 грн. інфляційних втрат, 7729,89 грн. 3% річних та 12364,22 грн. витрат зі сплати судового збору".

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 р. у справі №922/1927/17 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, 1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібозавод "Салтівський" (61153, м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 1, ) 9,35 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 12.09.17

Головуючий суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Шевель О. В.