ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р.Справа № 916/1227/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність №23-11/27 від 25.04.2017;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 31.07.2017;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН"

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2017

у справі №916/1227/17

за позовом: Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН"

про стягнення 40574,40 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 р. Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" (далі - ДП „Одеський морський торговельний порт) звернулось з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" (далі - ТОВ "СФІНКС-ОЛВІН") про стягнення з останнього 14030,40 грн пені та 26544 грн штрафу, нарахованих за порушення останнім умов договору №КД-20023 від 29.06.2016.

За вказаною позовною заявою порушено провадження у справі №916/1227/17.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 у справі №916/1227/17 (суддя М.І. Никифорчук) позовні вимоги задоволено: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" на користь Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" суму пені та штрафу у загальному розмірі 40574,40 грн та 1600 грн судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 у справі №916/1227/17 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" неустойки в розмірі 5000 грн, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 05.09.2017 представник відповідача апеляційну скаргу підтримав; представник позивача проти її задоволення висловив заперечення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

29.06.2016 між ДП "Одеський морський торговельний порт" ("покупець") та ТОВ "СФІНКС-ОЛВІН" ("постачальник") було укладено договір поставки №КД-20023 (далі договір №КД-20023 від 29.06.2016), за умовами якого постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар (матеріали) по цінах, в кількості, асортименті, що вказані в додатку №1 (специфікації), що є невідємною частиною даного договору.

У додатку №1 (специфікації) до договору №КД-20023 від 29.06.2016 сторонами узгоджено найменування товару, його кількість, ціну тощо. Згідно з вказаною специфікацією товариство з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" зобов'язалось поставити Державному підприємству "Одеський морський торговельний порт" товар (смичка проміжна калібру 28 в кількості 17 шт та ланка сполучна калібру 28 в кількості 10 штук) на загальну суму 379200 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору №КД-20023 від 29.06.2016 поставка товару покупцю здійснюється силами та за рахунок постачальника з використанням залучених транспортних засобів, на умовах DDP (Інкотермс 2010 року): Україна, м. Одеса, Митна пл. 1, ДП «Одеський морський торговельний порт».

Поставка товару здійснюється протягом 20 робочих днів від дати підписання даного договору (пункт 2.2 договору №КД-20023 від 29.06.2016).

Згідно з пунктами 3.1, 3.2, 3.3 договору №КД-20023 від 29.06.2016 покупець оплачує товари по цінах, зазначених в додатку №1 (специфікації) до договору за умови наявності у видаткових накладних посилання на повний номер і дату договору; загальна вартість договору складає 379200 грн, в т. ч. ПДВ 63200 грн; умови оплати: оплата здійснюється за фактично отриманий товар протягом 5 робочих днів від дати отримання рахунку покупцем на підставі документів, що підтверджують факт поставки (видаткових накладних).

За порушення строків поставки товару по договору постачальник зобовязаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,1% вартості непоставленого в строк товару за кожний день прострочення (включно з днем фактичної поставки); нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобовязання (пункт 5.2 договору №КД-20023 від 29.06.2016).

Сторонами у пункті 5.3 договору №КД-20023 від 29.06.2016 також узгоджено, що у разі порушення постачальником виконання зобовязання з поставки продукції на строк понад 30 календарних днів, постачальник зобовязаний відшкодувати покупцю на його вимогу штраф, розмір якого визначається покупцем та постачальником у твердій сумі та складає 7% від загальної вартості продукції.

На виконання умов вказаного договору відповідачем поставлено товар на суму 379200 грн, що підтверджується видатковою накладною №СО-0000025 від 02.09.2016, а позивачем перераховано товариству з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" 379200 грн, про що свідчить платіжне доручення №2623 від 15.09.2016.

За порушення постачальником строків поставки продукції позивачем нараховано відповідачу 14030,40 грн пені за період з 28.07.2016 по 02.09.2016 та 26544 грн штрафу, вимоги про стягнення яких є предметом даного спору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем належними та допустимими доказами факту прострочення відповідачем строків поставки товару на 37 днів, що є підставою для нарахування останньому відповідно до пунктів 5.2, 5.3 укладеного між сторонами договору сум пені та штрафу.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком господарського суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір №КД-20023 від 29.06.2016 є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Із змісту договору поставки №КД-20023 від 29.06.2016 вбачається, що відповідач як постачальник зобовязався поставити позивачу товар у строк визначений, в пункті 2.2 вказаного договору, згідно з яким поставка товару здійснюється протягом 20 робочих днів від дати підписання даного договору.

Договір сторонами підписано 29.06.2016. Відтак кінцевим терміном поставки товару є 27.07.2016. Між тим відповідачем товар поставлено лише 02.09.2017. Отже, прострочення виконання зобов'язання виникло з 28.07.2016.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу положень статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

В пунктах 5.2, 5.3 договору №КД-20023 від 29.06.2016 передбачена відповідальність у вигляді нарахування пені в розмірі 0,1% за кожен день прострочення непоставленого в строк товару (включно з днем фактичної поставки) та штрафу в розмірі 7% у разі порушення постачальником виконання зобовязання з поставки продукції на строк понад 30 календарних днів.

У звязку з несвоєчасним виконанням відповідачем строків поставки товару, а саме: у строк до 27.07.2016 (включно), господарським судом першої інстанції обгрунтовано було стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, нараховану за період з 28.07.2016 по 02.09.2016 у розмірі 14030,40 грн (379200 грн *0,1/100*37 днів) та штраф за прострочення виконання прийнятих на себе зобов'язань понад 30 календарних днів в розмірі 26544 грн (379200 грн *7%).

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що його не було повідомлено про час та місце розгляду справи №916/1227/17 в суді першої інстанції, колегією суддів спростовується наступним.

Ухвали Господарського суду Одеської області про порушення провадження у справі від 29.05.2017, а також про відкладення розгляду справи від 19.06.2017 та від 05.07.2017, які надіслані на адресу відповідача, були повернуті органом поштового зв'язку з відміткою на конверті: "за закінченням терміну зберігання".

Проте Одеський апеляційний господарський суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про час та місце проведення судових засідань, виходячи з наступного.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від № від 19.06.2017 товариство з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" зареєстроване за адресою: 65078, м. Одеса, Малиновський район, вул. Космонавтів, буд. 36. Саме за цією адресою були направлені відповідачу Господарським судом Одеської області ухвали від 29.05.2017, від 19.06.2017 та від 05.07.2017.

Відповідач несе відповідальність за всі можливі наслідки неподання відомостей стосовно змін свого місцезнаходження.

Відповідно до пункту 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 №01-8/1228 до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних або місця проживання фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами звязку з позначками „адресат вибув, „адресат відсутній і т.п., можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обовязку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом процесуальних дій.

Таким чином, Господарський суд Одеської області вжив усіх заходів для повідомлення відповідача про час і місце проведення судових засідань, направляючи рекомендованою кореспонденцією ухвали від 29.05.2017, від 19.06.2017 та від 05.07.2017 за місцем реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН".

Стосовно доводів скаржника про те, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні та і не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що свідчать про наявність виняткових обставин, які надають підстави для зменшення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Слід зазначити, що при застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази наявності таких виняткових обставин, у Господарського суду Одеської області були відсутні підстави для зменшення заявленої до стягнення суми неустойки.

Доводи ТОВ "СФІНКС-ОЛВІН" стосовно того, що неправомірним є застосування пені у разі несвоєчасного виконання зобовязання, яке не є грошовим, а тому пункт 5.2 договору №КД-20023 від 29.06.2016 не підлягає застосуванню, до уваги колегією суддів не приймається з огляду на таке.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. (підпункт 1.1 пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14).

В даному випадку умовами договору №КД-20023 від 29.06.2016 передбачено сплату грошей як ціни договору, а тому відсутні підстави вважати, що зобовязання за цим договором є не грошовим.

Щодо відсутності підстав для застосування пункту 5.2 договору №КД-20023 від 29.06.2016, то Одеський апеляційний господарський суд враховує, що зазначений пункт договору, як і договір в цілому, у передбаченому чинним законодавством порядку недійсним не визнаний, зміни до нього не вносились.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627, 628 Цивільного кодексу України).

Постачальник на власний ризик та за оплату прийняв на себе зобов'язання здійснити поставку товару протягом 20 робочих днів від дати підписання договору, а також узгодив з покупцем наслідки недотримання строків поставки, зокрема у вигляді сплати неустойки. Відповідач, підписавши договір №КД-20023 від 29.06.2016, повністю погодився з його умовами, в тому числі з тими, що встановлюють відповідальність постачальника у разі порушення строків поставки.

Колегією суддів Одеського апеляційного господарського суду не приймаються до уваги посилання відповідача на ті обставини, що несвоєчасна поставка товару була повязана з затримкою виконання ТОВ "Азовтранскомплект" своїх зобовязань за договором №0206/16 від 02.06.2016, укладеним між останнім та відповідачем, так як наявність певних обставин, з існуванням яких була пов'язана затримка поставки відповідачем товару, не звільняє його від відповідальності у вигляді сплати неустойки.

До того ж, постачальник, будучи обізнаним ще до закінчення узгодженого сторонами за договором №КД-20023 від 29.06.2016 кінцевого строку поставки товару, не вжив усіх залежних від нього заходів для невідкладного повідомлення про це позивача, не звертався до нього з пропозицією щодо продовження терміну поставки тощо.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновку місцевого господарського суду щодо правомірності нарахування товариству з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" позивачем штрафу та пені за прострочення строків виконання зобов'язань за договором №КД-20023 від 29.06.2016.

За таких обставин, перевіривши відповідно до статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції об'єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 32, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України у звязку із чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм матеріального права при прийнятті рішення від 24.07.2017 не знайшли свого підтвердження, у звязку з чим підстав для зміни чи скасування цього рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СФІНКС-ОЛВІН" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 у справі №916/1227/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 07.09.2017.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна