РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017Справа №910/11650/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Приватного підприємства «Столичні будинки», м. Київ

до відповідача 1: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача 2: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20», м. Київ

про визнання недійсним договору поруки

За участю представників:

від позивача: Савенецька-Фурс Т.В., Науменко С.В.
від відповідача 1: від відповідача 2:Бернацька О.В. Альонкіна А.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Столичні будинки» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (відповідач 1) та Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» (відповідач 2) про визнання недійсним договору поруки №1871/16 від 31.10.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладений відповідачами договір поруки є таким, що не відповідає вимогам закону, а саме положенням статті 22 Закону України «Про теплопостачання», яка передбачає особливості правонаступництва зобов'язань у сфері теплопостачання. Зокрема, як вказує позивач, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» не мало права поручатись перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за виконання Приватним підприємством «Столичні будинки» зобов'язань за договором №1093/16-ТЕ-41 від 21.12.2015 про постачання природного газу, оскільки, на думку позивача, в силу норм статті 22 Закону України «Про теплопостачання» усі боргові зобов'язання позивача за поставлений газ перейшли до новоствореного Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 02.08.2017.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 01.08.2017, проти задоволення позову заперечив, посилаючись на правомірність укладеного договору поруки. При цьому, як зазначає відповідач 2, норми статті 22 Закону України «Про теплопостачання» не регулюють спірні правовідносини, а Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» не є правонаступником боргових зобов'язань позивача.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 02.08.2017, вказав, що доводи позивача про правонаступництво відповідачем 2 боргових зобов'язань Приватного підприємства «Столичні будинки» є безпідставними, оскільки стаття 22 Закону України «Про теплопостачання» регулює правонаступництво у разі реорганізації теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації та не поширюється на об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. За змістом пояснень відповідача 1, спірний договір поруки є правомірним та вимогам чинного законодавства не суперечить.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 02.08.2017 розгляд справи, у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів, відкладено на 06.09.2017.

05.09.2017 позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення по справі.

06.09.2017 відповідачем 2 подано до суду письмові пояснення щодо заборгованості позивача перед відповідачем 1.

У судове засідання представники позивача з'явились, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

При цьому, представником позивача у судовому засіданні було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення с додатковими письмовими поясненнями, наданими відповідачем 2.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, господарський суд зазначає, що за змістом ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З метою недопущення порушення процесуальних прав позивача, додаткові письмові пояснення відповідача 2 від 06.09.2017 були зачитані представником відповідача 2 в судовому засіданні, а також судом було оголошено перерву для надання можливості представникам позивача ознайомитись з текстом таких пояснень.

При цьому, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, господарським судом враховано, що відповідачем були надані додаткові пояснення та документи на підтвердження розміру заборгованості позивача перед відповідачем 1. Однак, предметом розгляду даної справи є вимога про визнання недійсним договору поруки, а не вимога про стягнення заборгованості з Приватного підприємства «Столичні будинки».

Відтак, судом не було встановлено обставин, що перешкоджають вирішенню спору у даному судовому засіданні, передбачених ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, внаслідок чого клопотання позивача про відкладення розгляду справи залишено судом без задоволення.

Представники відповідачів 1 та 2 у судовому засідання проти задоволення позову надали заперечення.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Приватним підприємством «Столичні будинки» (споживач) укладено договір №1093/16-ТЕ-41 на постачання природного газу, відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого постачальник зобов'язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

27.04.2016 відбулись установчі збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: м. Київ, вул. Білицька, 20, на яких вирішено, зокрема, утворити Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» та затвердити його статут. Результати установчих зборів оформлено протоколом №1 від 12.05.2016. Державну реєстрацію юридичної особи проведено 20.05.2016.

03.08.2016 комісією у складі голови правління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» та представників Приватного підприємства «Столичні будинки» здійснено обстеження активів житлового будинку №20 по вул. Білицька у місті Києві та складено акт приймання-передачі об'єкта в управління, за змістом якого в управління відповідачу 2 передано, у тому числі, індивідуальний будинковий тепловий пункт (котельню). Також позивачем та відповідачем складено відповідні акти про передачу документації по будинку.

Листом вих.№005 від 26.05.2016 Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» повідомило Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про намір об'єднання укласти договір на постачання природнього газу на наступний опалювальний період.

У листі вих.№26-4702/1.8-16 від 15.07.2016 відповідачем 1 повідомлено відповідача 2, що Компанія буде готова розглянути питання укладення договору постачання природного газу з Об'єднанням, зокрема, після вирішення питання щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором №1093/16-ТЕ-41 від 21.12.2015.

З метою врегулювання питання щодо наявної у попереднього споживача заборгованості за поставлений газ, 31.10.2016 між Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (кредитор) укладено договір поруки №1871/16 (далі - договір поруки), за змістом пунктів 1.1, 2.1 якого поручитель поручився перед кредитором за виконання обов'язків Приватного підприємства «Столичні будинки» (боржник) за договором на постачання природного газу №1093/16-ТЕ-41 від 21.12.2015 (основний договір) щодо проведення розрахунків за поставлений природний газ в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, пені, 3% річних, інфляційних втрат тощо.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки, у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, поручитель несе субсидіарну відповідальність по зобов'язаннях боржника за основним договором в повному обсязі.

Пунктом 2.2 договору поруки передбачено, що обов'язок поручителя за цим договором полягає в погашенні основного боргу боржника перед кредитором, що виник за основним договором у січні-квітні 2016 року та на момент укладення даного договору становить 90 852,80 грн. Крім того, поручитель зобов'язується сплатити кредитору неустойку, 3% річних та інфляційні втрати, що виникли або можуть виникнути в майбутньому у зв'язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за основним договором. Розмір неустойки, 3% річних та інфляційних втрат визначається кредитором відповідно до умов основного договору та чинного законодавства України на момент надіслання поручителю вимоги, зазначеної у пункті 3.2 даного договору. Поручитель засвідчує, що йому добре відомі усі умови основного договору і він погоджується з ним.

За змістом пункту 3.2 договору поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання за основним договором на користь кредитора на підставі письмової вимоги кредитора.

Відповідно до п. 3.4 договору поруки до поручителя, який виконав обов'язок за основним договором, переходять усі права кредитора щодо цього обов'язку за основним договором, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Пунктами 5.1, 5.2 договору поруки визначено, що вказаний договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє протягом 3 років з моменту його укладення. Цей договір діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених статтею 559 Цивільного кодексу України.

На виконання умов укладеного договору поруки відповідачем 1 направлено відповідачу 2 письмову вимогу вих.№26-7633/1.2-16 від 03.11.2016, за змістом якої Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» зобов'язано Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги сплатити заборгованість в сумі 90 852,80 грн., що виникла у Приватного підприємства «Столичні будинки» за договором №1093/16-ТЕ-41 від 21.12.2015.

03.11.2016 відповідачем 2 як поручителем сплачено на користь відповідача 1 грошові кошти в сумі 90 852,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням №37 від 03.11.2016.

Листом вих.№021 від 12.04.2017 Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» повідомило Приватне підприємство «Столичні будинки» про факт укладення договору поруки №1871/16 від 31.10.2016 та здійснення поручителем оплати заборгованості Приватного підприємства «Столичні будинки» за поставлений газ, у зв'язку з чим відповідачем 2 заявлено позивачу вимогу сплатити протягом 3 банківських днів з моменту отримання вказаного листа грошові кошти в сумі 90 852,80 грн. на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» як особі, якій перейшли усі права кредитора за основним зобов'язанням.

Оскільки Приватне підприємство «Столичні будинки» у визначені новим кредитором строки заборгованість не оплатило, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» звернулось до Господарського суду Київської області з відповідним позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Господарського суду Київської області від 11.07.2017 у справі №911/1225/17 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного підприємства «Столичні будинки» на користь Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» заборгованість в розмірі 90 852,80 грн. На момент розгляду даної справи судове рішення від 11.07.2017 у справі №911/1225/17 законної сили не набрало.

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним договору поруки №1871/16 від 31.10.2016, оскільки його умови суперечать нормам закону.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За своїм змістом та правовою природою укладений відповідачем 1 та відповідачем 2 договір №1871/16 від 31.10.2016 є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач як на підставу недійсності спірного договору поруки посилається на його невідповідність положенням статті 22 Закону України «Про теплопостачання», яка у чинній редакції передбачає умови зміни права власності на відповідні об'єкти з виробництва, постачання та транспортування теплової енергії, а також особливості правонаступництва зобов'язань у сфері теплопостачання.

З преамбули Закону України «Про теплопостачання» вбачається, що цей Закон визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об'єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов'язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Стаття 1 Закону України «Про теплопостачання» визначає поняття «теплопостачання» як діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам. При цьому, суб'єктами відносин у сфері теплопостачання в розумінні вказаного Закону є фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Законом України №4521-VI від 15.03.2012 було доповнено статтю 22 Закону України «Про теплопостачання» частинами 3, 4 та 5, за змістом яких, у разі якщо суб'єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб'єкт стає правонаступником за борговими зобов'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб'єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним). Договори про постачання та транспортування енергоносіїв укладаються з правонаступниками реорганізованої теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації виключно за умови погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за попередній період. Учасник (засновник) теплопостачальної або теплогенеруючої організації у разі прийняття рішення про її ліквідацію забезпечує погашення боргу такої організації перед постачальниками енергоносіїв.

З аналізу наведених норм вбачається, що предметом регулювання статті 22 Закону України «Про теплопостачання» є відносини між суб'єктами господарювання, які здійснюють господарську діяльність у сфері теплопостачання.

За змістом ч. 1 ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність.

Господарською діяльністю в розумінні ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України є діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Однак, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку не є суб'єктом господарювання у сфері теплопостачання та не здійснює господарську діяльність з вироблення теплової енергії, а відповідні твердження позивача є помилковими.

При цьому, господарський суд виходить з того, що відповідно до статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку є юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

За приписами частин 1, 2, 4, 5 та 7 статті 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об'єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Основна діяльність об'єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання. Господарче забезпечення діяльності об'єднання може здійснюватися власними силами об'єднання (шляхом самозабезпечення) або шляхом залучення на договірних засадах суб'єктів господарювання. Об'єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» питання самостійного забезпечення об'єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються Господарським кодексом України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб'єктів. Самостійне забезпечення об'єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об'єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів.

Частиною 3 статті 3 Господарського кодексу України передбачено, що діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів.

Отже, виходячи з викладених норм законодавства, діяльність об'єднання співвласників багатоквартирного будинку спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов його функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, а відтак така діяльність є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючого суб'єкта. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 у справі №916/2197/13.

Судом враховані також висновки Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, які викладені в листі Антимонопольного комітету України вих.№128-29/06-11263 від 21.10.2016, про те, що у разі передачі автономної (загально будинкової, дахової) котельні об'єднанню, останнє не є правонаступником боргових зобов'язань з оплати за спожиті енергоносії, що виникли у підприємства, якому належала котельня (на балансі, в управлінні якого перебувала котельня).

Згідно з ч. 8 ст. 4 частині 8 статті 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання відповідає за своїми зобов'язаннями коштами і майном об'єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов'язки.

При цьому, укладення договору поруки відповідачем 2 не суперечить статутним цілям об'єднання та відповідає закону, у тому числі, частині 1 статті 16 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», яка передбачає право об'єднання укладати договори.

Таким чином, враховуючи, що відповідач 2 не є суб'єктом господарювання в розумінні статті 22 Закону України «Про теплопостачання», безпідставними є доводи позивача про те, що Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» є правонаступником боргових зобов'язань Приватного підприємства «Столичні будинки» за природній газ, поставлений Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Відтак, твердження позивача про недійсність спірного договору поруки у зв'язку з недотриманням відповідачами 1, 2 при його укладенні вимог статті 22 Закону України «Про теплопостачання» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Інших підстав для визнання спірного договору поруки недійсним позивачем не наведено.

Окрім того, господарським судом враховано, що чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, а відтак господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У даному випадку господарський суд зазначає, що позивач стороною спірного правочину не є, а відтак останнім повинно буди доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, що Приватне підприємство «Столичні будинки» є заінтересованою особою, в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, при вирішенні питання про недійсність договору поруки №1871/16 від 31.10.2016.

Цивільний кодексу України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Аналогічні висновки викладено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, обґрунтовуючи наявність у Приватного підприємства «Столичні будинки» порушеного майнового права, зазначає, що заборгованість за природний газ, поставлений по договору №1093/16-ТЕ-41 від 21.12.2016, перейшла до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20».

Тобто, позивач не оспорює дійсність основного зобов'язання та сам факт існування у Приватного підприємства «Столичні будинки» заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Навпроти, зі змісту листа позивача вих.№865 від 03.11.2016, адресованого відповідачу 1, вбачається, що Приватне підприємство «Столичні будинки» зверталось до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з проханням не укладати договір на постачання природнього газу з Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20», посилаючись на наявність по об'єкту за адресою: м. Київ, вул. Білицька, 20 заборгованості на суму 90 852,49 грн. Існування заборгованості перед відповідачем 1 також підтверджено представником позивача в судовому засіданні.

Відповідачами, в свою чергу, на підтвердження наявності у позивача заборгованості перед відповідачем 1 надано суду, відповідні банківські виписки, сальдову відомість, акти приймання-передачі природного газу.

При цьому, твердження позивача про існування заборгованості мешканців будинку перед Приватним підприємством «Столичні будинки» судом до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини не звільняють позивача від виконання основного зобов'язання та не перешкоджають укладенню договору поруки.

Також, необґрунтованими є доводи позивача про визначення відповідачами невірного розміру заборгованості, оскільки виходячи зі змісту пункту 2.2 спірного договору поруки, відповідач 2 поручився за виконання основного зобов'язання позивачем у повному обсязі, що відповідає частині 3 статті 553 Цивільного кодексу України, за приписом якої порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Зважаючи на обставини укладення спірного договору поруки без отримання згоди боржника, господарський суд зазначає, що чинним законодавством України не встановлено обов'язку поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

За приписами ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказав Верховний Суд України в постанові від 20.02.2012 у справі №6-51цс11, виходячи зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Отже, договір поруки, який оспорюється позивачем, є двостороннім договором між поручителем та кредитором. При цьому, на права та обов'язки Приватного підприємства «Столичні будинки» вказаний правочин безпосередньо не впливає, зокрема не збільшує обсяг відповідальності боржника.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено за допомогою належних та допустимих доказів наявності підстав для визнання договору поруки №1871/16 від 31.10.2016 недійсним, а також порушення прав і охоронюваних законом інтересів Приватного підприємства «Столичні будинки» внаслідок укладення відповідачами 1 та 2 спірного договору.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги Приватного підприємства «Столичні будинки» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20» про визнання недійсним договору поруки №1871/16 від 31.10.2016, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Білицька 20», є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

Керуючись ст. 49, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного підприємства «Столичні будинки» відмовити.

У судовому засіданні 06.09.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.09.2017.

Суддя В.В. Князьков