ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 року Справа № 910/18622/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівКролевець О.А., Барицької Т.Л. Євсікова О.О.,
розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд"
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 14.12.2016
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 28.03.2017
у справі№910/18622/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПриватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд"
до1. Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ"
провизнання недійсним договору поруки
за участю представників:
від позивача:Ляшко О.В.,
від відповідача-1:Діденко С.М.,
від відповідача-2:не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "ТММ-Енергобуд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" та ТОВ "Агро-Топ" про визнання недійсним договору поруки № 7.6-90/П-3 від 26.12.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/18622/16 (суддя Лиськов М.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 (колегія суддів у складі: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В., Мальченко А.О.), у задоволенні позову ПрАТ "ТММ-Енергобуд" відмовлено.

Не погодившись з вказаними судовими актами, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.08.2017 у справі № 910/18622/16 вказана касаційна скарга прийнята до провадження колегєю суддів у складі: Самусенко С.С., Владимиренко С.В., Картере В.І.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 17.08.2017 у зв'язку зі звільненням з посади судді Самусенко С.С., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/18622/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2017 у справі № 910/18622/16 визначено наступний склад колегії суддів: Кролевець О.А. - головуючий, Євсіков О.О., Картере В.І.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 01.09.2017 у зв'язку з запланованою відпусткою судді Картере В.І. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/18622/16.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2017 у справі № 910/18622/16 визначено наступний склад колегії суддів: Кролевець О.А. - головуючий, Євсіков О.О., Барицька Т.Л.

ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" подано відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову та рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Учасники судового процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач-2 не скористався передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 30.12.2009 між ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" та ЗАТ "ТММ-Енергобуд" (клієнт) укладено кредитний договір № 7.6-90.

26.12.2013 з метою забезпечення виконання зобов'язань ПрАТ "ТММ-Енергобуд" (боржника) за кредитним договором № 7.6-90 між ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" (кредитор) та ТОВ "Агро-Топ" (поручитель) укладено договір поруки № 7.6-90/П-3, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі; поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора, тощо.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14 стягнуто солідарно з ПрАТ "ТММ-Енергобуд" та ТОВ "Агро-Топ" заборгованість за кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14 видано наказ від 16.01.2015 про стягнення солідарно з ПрАТ "ТММ-Енергобуд" та ТОВ "Агро-Топ" заборгованості за кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

19.02.2015 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області № 904/8212/14 від 16.01.2015 щодо ПрАТ "ТММ-Енергобуд".

Предметом даного позову є вимоги ПрАТ "ТММ-Енергобуд" про визнання недійсним договору поруки № 7.6-90/П-3 від 26.12.2013, обґрунтовані, зокрема, тим, що вказаний договір є фіктивним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено наявності ознак фіктивності оспорюваного правочину та інших підстав для визнання його недійсним.

Вищий господарський суд України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 роз'яснено, наступне.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Обґрунтовуючи фіктивність договору поруки № 7.6-90/П-3, позивач зазначає про те, що вказаний правочин було укладено між відповідачами не з метою забезпечення виконання позивачем за кредитним договором № 7.6-90, а для зміни територіальної підсудності справи про стягнення заборгованості з ПрАТ "ТММ-Енергобуд" за кредитним договором № 7.6-90 від 30.12.2009.

З матеріалів справи вбачається та судами попередніх інстанцій встановлено, що наведені доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача, які не підтверджені жодними доказами.

Посилання позивача на те, що оспорюваний договір не спрямований на настання обумовлених ним наслідків у зв'язку з тим, що укладаючи вказаний правочин ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" усвідомлювало, що не буде вимагати від поручителя виконання зобов'язання за кредитним договором, про що свідчить неподання банком заяви про відкриття виконавчого провадження за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 у справі № 904/8212/14 стосовно поручителя, також є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У п. 1.3 договору поруки № 7.6-90/П-3 сторони дійшли згоди про те, що у разі порушення боржником зобов'язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Отже, подання стягувачем заяви про відкриття виконавчого провадження, щодо одного із солідарних боржників є правом стягувача, яке він реалізує на власний розсуд, та не може свідчити про фіктивність укладеного між відповідачами договору поруки.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності ознак фіктивного правочину, зокрема, умислу у сторін та відсутності наміру створити правові наслідки, що породжуються договором поруки на момент його вчинення, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо безпідставності доводів позивача про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України

У ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Тобто, звернувштсь з позовом у даній справі, ПрАТ "ТММ-Енергобуд" повинно доводити не тільки наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а в першу чергу - обставин за якими спірні правочини, стороною яких він не є, порушують його законні права та/або інтереси.

Так, позивач зазначає, що внаслідок укладення вказаного правочину було порушено його право на збереження банківської таємниці, оскільки ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" в порушення положень ст. 61 Закону України "Про банки та банківську діяльність" розголосив поручителю інформацію щодо позивача, яка є банківською таємницею.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про банки та банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Відповідно до п. 5.1.1 договору поруки поручитель повністю ознайомився з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за цим договором, всі умови цього договору йому зрозумілі. Поручитель цим попередньо безвідклично погоджується забезпечувати виконання зобов'язання у випадку заміни боржника за Генеральним договором незалежно від підстав такої заміни, в тому числі, але не виключно, у випадку заміни боржника за Генеральним договором, що пов'язана з реорганізацією боржника в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки

За змістом ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій, врахувавши, що характер поруки є похідним від основного зобов'язання, дійшли вірного висновку про те, що до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя.

Отже, реалізація поручителем права на ознайомлення з умовами договору, виконання зобов'язань за яким забезпечуються порукою та права на ознайомлення з інформацією, зокрема, щодо отриманих та сплачених боржником кредитних коштів, залишку заборгованості, тощо, є необхідною умовою при укладанні договору поруки.

Крім того, аналіз ч. 15 ст. 62 Закону України "Про банки та банківську діяльність" свідчить про те, що розкриття банком банківської таємниці при укладенні договору у будь-якому випадку не може бути підставою для визнання його недійсним, а є підставою для застосування відповідальності згідно із законами України до осіб, винних в порушенні порядку розкриття та використання банківської таємниці.

Посилання скаржника на те, що укладення спірного правочину не відповідає меті підприємницької діяльності поручителя, оскільки спрямоване не на отримання прибутку, а на збільшення розміру боргових зобов'язань, є безпідставним, оскільки суперечить самій природі договору поруки, не свідчить про його недійсність та не доводить яким чином наведеним порушено права позивача.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину та порушення саме прав позивача внаслідок укладення договору поруки, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у позові є правомірними та обґрунтованими.

Отже, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржених судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що судами у порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18622/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О. Кролевець

Судді Т. Барицька

О. Євсіков