РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017Справа №910/11520/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат»

до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Золотий Урожай»

про визнання недійсним третейського застереження

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Косицька В.Ю., за довіреністю;

від відповідача: Тищук М.А., за довіреністю;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - відповідач) про визнання недійсним третейського застереження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що третейська угода викладена сторонами у Додатковій угоді № 6 від 03.12.2013 до Договору застави від 06.03.2012 має бути визнана судом недійсною у зв'язку з відсутністю у третейських судів на території України права вирішувати спори, що мають публічно-правовий характер у сфері розрахунків в іноземній валюті, а справа з спірного питання є непідвідомчою третейському суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11520/17, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Золотий Урожай» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, розгляд справи призначено на 04.09.2017.

19.07.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про отримання копії ухвали.

30.08.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано письмові пояснення по суті спору.

Представник позивача у судове засідання 04.09.2017 з'явився, представники відповідача та третьої особи не з'явились.

Враховуючи неявку представників відповідача та третьої особи в судове засідання, а також у зв'язку з невиконанням позивачем та третьою особою вимог ухвали суду від 17.07.2017 та необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 18.09.2017.

У судове засідання 18.09.2017 представник позивача з'явився, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, надав усні пояснення по суті спору

Представник відповідача у судове засідання 18.09.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

Представник третьої особи не з'явився.

Приймаючи до уваги п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце проведення наступного судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом. Зважаючи, що неявка повноважних представників третіх осіб не перешкоджає розгляду спору по суті, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.09.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - відповідач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай» було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО/KL, відповідно до умов якого, банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США, що надалі іменується «Кредитна лінія», та на підставі додаткових угод до цього Договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (далі - кредит) у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього Договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим Договором та/або додатковими угодами до цього Договору.

Також, 06.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Золотий урожай» було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 27-Н/12/24/ЮО/KL, відповідно до умов якого, банк відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США, що надалі іменується «Кредитна лінія», та на підставі додаткових угод до цього Договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (далі - кредит) у порядку і на умовах, визначених цим Договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього Договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим Договором та/або додатковими угодами до цього Договору.

В подальшому, сторонами було укладено ряд додаткових угод про внесення змін до зазначених кредитних договорів.

06.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (далі - заставодавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - заставодержатель) було укладено Договір застави (далі - Договір), за умовами якого, в забезпечення виконання зобов'язань боржника, які випливають із Договору про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО/KL (далі - основний договір № 1), укладеного між ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 06.03.2012, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, із Договору про відкриття кредитної лінії № 27-Н/12/24/ЮО/KL (далі - основний договір № 2), укладеного між ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 06.03.2012, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, які перелічені у статті2 цього Договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основний договором 1, основний договором 2, заставодавець передає заставодержателю в заставу майно, зазначене в п. 3.1 цього Договору (далі - предмет Договору).

В подальшому, сторонами було укладено Договір про внесення змін № 1 від 22.03.2012 та Договір про внесення змін № 2 від 18.05.2012.

Відповідно до пункту 2.1.1 Договору застави, у відповідності до цього договору забезпечуються наступні зобов'язання заставодавця, які випливають із основного договору 1 та можуть виникнути в майбутньому за основним договором 1, зокрема, але не обмежуючись:

- зобов'язання повернути іпотекодержателю кредит, наданий доларах США, в межах невідновлювальної кредитної лінії, відкритої терміном до 03.03.2017 за основним договором 1 з граничним лімітом кредитування в сумі 20 000 000 доларів США 00 центів, в строк/и зазначені в основному договорі 1, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 1 та/або цим договором - достроково;

- зобов'язання в строк/и та в порядку, які передбачені в ст. 6 Основного договору 1, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 1 та/або цим договором, - до настання строків, зазначених в ст. 6 основного договору 1 - сплатити/чувати заставодержателю проценти за користування кредитом в доларах США за основним договором 1;

- зобов'язання в строк/и, передбачений/і в основному договорі 1, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 1 та/або цим Договором, - до настання строку/ів, зазначеного/их в основному договорі 1 - сплатити/чувати заставодержателю комісійну винагороду за відкриття та ведення позичкового рахунку з розрахунку 0.5 % від суми ліміту, зазначеної в основному договорі 1;

- зобов'язання в строк/и, передбачений/і в основному договорі 1, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 1 та/або цим Договором, - до настання строку/ів, зазначеного/их в основному договорі 1 - сплатити/чувати заставодержателю комісійну винагороду за дострокове погашення кредитної заборгованості протягом перших 24 місяців з дати підписання основного договору 1 із розрахунку 3 % від суми дострокового погашення (без ПДВ);

- зобов'язання відшкодувати, завдані заставодержателю невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по основному договору 1;

- зобов'язання сплатити заставодержателю штрафні санкції за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договору 1 у строки та у розмірах, які зазначаються в основному договорі;

- зобов'язання відшкодувати витрати заставодержателя по здійсненню (задоволенню) його вимог, забезпечених заставою, в тому числі витрати, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на предмет застави (включаючи сплачені чи такі, що підлягають сплаті, податки, збори, інші платежі) та будь-які інші витрати заставодержателя, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання зобов'язань по основному договору чи цьому договору, та будь-які інші витрати, передбачені чинним законодавством України.

Надалі сторонами було укладено Договір про внесення змін № 3 від 23.05.2012, Договір про внесення змін № 4 від 29.05.2012 та Договір про внесення змін № 5 від 30.05.2012.

Відповідно до пункту 2.1.2 Договору застави у відповідності до цього договору забезпечуються наступні зобов'язання заставодавця, які випливають із основного договору 2 та можуть виникнути в майбутньому за основним договором 2, зокрема, але не обмежуючись:

- зобов'язання повернути заставодержателю кредит, наданий доларах США, в межах відновлювальної кредитної лінії, відкритої терміном до 03.03.2017 за основним договором 2 з граничним лімітом кредитування в сумі 10 882 000 доларів США 00 центів, в строк/и зазначені в основному договорі 2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 2 та/або цим договором - достроково;

- зобов'язання в строк/и та в порядку, які передбачені в ст. 6 Основного договору 2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 2 та/або цим договором, - до настання строків, зазначених в ст. 6 основного договору 2 - сплатити/чувати заставодержателю проценти за користування кредитом в доларах США за основним договором 2;

- зобов'язання в строк/и, передбачений/і в основному договорі 2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 2 та/або цим Договором, - до настання строку/ів, зазначеного/их в основному договорі 2 - сплатити/чувати заставодержателю комісійну винагороду за відкриття та ведення позичкового рахунку з розрахунку 0.5 % від суми ліміту, зазначеної в основному договорі 2;

- зобов'язання в строк/и, передбачений/і в основному договорі 2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором 2 та/або цим Договором, - до настання строку/ів, зазначеного/их в основному договорі 2 - сплатити/чувати заставодержателю комісійну винагороду за дострокове погашення кредитної заборгованості протягом перших 24 місяців з дати підписання основного договору 2 із розрахунку 3 % від суми дострокового погашення (без ПДВ);

- зобов'язання відшкодувати, завдані заставодержателю невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по основному договору 2;

- зобов'язання сплатити заставодержателю штрафні санкції за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договору 2 у строки та у розмірах, які зазначаються в основному договорі;

- зобов'язання відшкодувати витрати заставодержателя по здійсненню (задоволенню) його вимог, забезпечених заставою, в тому числі витрати, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на предмет застави (включаючи сплачені чи такі, що підлягають сплаті, податки, збори, інші платежі) та будь-які інші витрати заставодержателя, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання зобов'язань по основному договору 2 чи цьому договору, та будь-які інші витрати, передбачені чинним законодавством України.

Згідно з п. 3.1 Договору застави предметом застави за цим Договором є - основні засоби, а саме: обладнання, меблі, інвентар та інше, які належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується балансовою довідкою б/н від 06.03.2012. Предмет застави, що передається в момент підписання цього Договору в заставу заставодержателю, перелічений в Додатку 1 до цього Договору, який є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до пункту 3.2 Договору застави вартість предмету застави складає 4 495 382,29 грн.

03.12.2013 сторонами було укладено Договір про внесення змін № 6, сторони дійшли згоди викласти абзац перший пункту 2.1.1 статті 2 Договору застави та абзац перший пункту 2.1.2 статті 2 Договору застави в наступній редакції:

- 2.1.1 Основного договору 1 з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, в тому числі з урахуванням Договору про внесення змін № 1 від 18.05.2012, Договору про внесення змін № 2 від 22.05.2013, Договору про внесення змін № 3 від 21.06.2013, Договору про внесення змін № 4 від 03.12.2013, та можуть виникнути в майбутньому за Основним договором 1 зокрема, але не обмежуючись;

- 2.1.2 Основного договору 2 з урахуванням всіх змін і доповнень до нього, в тому числі з урахуванням Договору про внесення змін № 1 від 22.03.2012, Договору про внесення змін № 2 від 18.05.2012, Договору про внесення змін № 3 від 23.05.2012, Договору про внесення змін № 4 від 29.05.2012, Договору про внесення змін № 5 від 30.05.2012, Договору про внесення змін № 6 від 22.05.2013, Договору про внесення змін № 7 від 21.06.2013, Договору про внесення змін № 8 від 03.12.2013, та можуть виникнути майбутньому за Основним договором 2 зокрема, але не обмежуючись.

Також, договором про внесення змін № 6 до Договору застави, сторонами було погоджено викласти пункт 9.5 Договору в наступній редакції:

« 9.5 Усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наявність в правових відносинах щодо проведення розрахунку за Договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами, а отже третейське застереження підписано сторонами із грубим порушенням приписів чинного законодавства України, у з в'язку з відсутністю у третейських судів на території України права вирішувати спори, що мають публічно-правовий характер у сфері розрахунків в іноземній валюті, а справа з спірного питання є непідвідомчою третейському суду.

Таким чином, позивач зазначає, що третейське застереження укладене із порушенням ст. ст. 55, 64 Конституції України, ст. ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» проти законодавчої заборони третейським судам розглядати спори, що мають публічно-правовий характер у сфері розрахунків в іноземній валюті, а отже має бути визнане судом недійсним з моменту його вчинення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, 06.03.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» було укладено Договір застави, за умовами якого, в забезпечення виконання зобов'язань боржника, які випливають із Договору про відкриття кредитної лінії № 26-Н/12/24/ЮО/KL, укладеного між ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 06.03.2012, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, із Договору про відкриття кредитної лінії № 27-Н/12/24/ЮО/KL, укладеного між ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 06.03.2012, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, які перелічені у статті 2 цього Договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основний договором 1, основний договором 2, заставодавець передає заставодержателю в заставу майно, зазначене в п. 3.1 цього Договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави.

Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов'язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

Пунктом 9.5 Договору застави передбачено, що усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору".

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що третейська угода має бути визнана судом недійсною у зв'язку з відсутністю у третейських судів на території України права вирішувати спори, що мають публічно-правовий характер у сфері розрахунків в іноземній валюті, а справа з спірного питання є непідвідомчою третейському суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про третейські суди" визначено поняття третейської угоди - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом.

Третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин;

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено підвідомчість справ третейським судам. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин, у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що Договір про внесення змін № 6 від 23.12.2013, яким внесено зміни до Договору застави, шляхом включення до нього третейської угоди, як і Договір застави відповідають вимогам чинного законодавства України, підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень.

Крім того, у Договір про внесення змін № 6 від 23.12.2013 до Договору застави, яким включено в умови Договору застави третейське застереження, містяться відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди, а також вказівка про конкретно визначений третейський суд.

Таким чином, суд зазначає, що Договір про внесення змін № 6 від 23.12.2013 до Договору застави підписаний сторонами без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, при укладанні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст.ст. 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди", а спірне третейське застереження, викладене у пункті 9.5 Договору застави, за формою і змістом закону не суперечить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.08.2015 у справі №908/4676/14.

Стосовно посилань позивача на постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі 6-831цс15 за заявою фізичної особи про скасування рішення третейського суду, в якій сформована правова позиція, що стягнення коштів в іноземній валюті суперечить приписам діючого законодавства України та порушує права та охоронювані законом інтереси відповідача, Суд зазначає.

У названій постанові Верховний Суд України виходив зі змісту і духу Закону України ,,Про третейські суди" в питанні розмежування компетенції щодо розгляду кредитних спорів між громадянами і банками, тобто, спорів, що виникають з цивільних правовідносин про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті, зокрема, з огляду на публічну основу норм закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні та наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно - значимих публічних елементів, що не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5 і 6 Закону України ,,Про третейські суди", розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Так, у ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Кредитування суб'єктів господарювання врегульовано у ст. 346 Господарського кодексу України, згідно з якою для одержання банківського кредиту позичальник надає банкові такі документи: клопотання (заяву), в якому зазначаються характер кредитної угоди, мета використання кредиту, сума позички і строк користування нею; техніко-економічне обґрунтування кредитного заходу та розрахунок економічного ефекту від його реалізації; інші необхідні документи.

Для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей, поряд з національною також в іноземній валюті, для здійснення фінансових відносин передбачено у ч. 5 ст. 139 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Також слід врахувати, що згідно з приписами п. 14 ст. 6 Закону України ,,Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

У даній же справі стороною спору (боржником) є суб'єкт господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність, на власний ризик та є вільним у виборі фінансових установ для кредитування.

Крім того, на підприємницькі (господарські) товариства не поширюються норми закону про захист прав споживачів, а тому не може йтися про наявність підстав для посилення судового захисту такого суб'єкта господарювання в державному суді, в тому числі у спорах про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки господарські правовідносини щодо кредитування суб'єктів господарювання мають особливості регулювання, а тому відсутні підстави вважати правовідносини у даній справі подібними з правовідносинами у названій цивільній справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20 лютого 2017 року у справі № 910/15318/16, постановах Київського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2016 року у справі № 910/10907/16, від 24 травня 2017 року у справі № 910/20682/16.

Враховуючи викладене, а також те, що перелік винятків зазначений у ст. 6 Закону України ,,Про третейські суди" щодо підвідомчості справ третейським судам, є вичерпним, і не містить спорів, що виникають з господарських правовідносин, у яких грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, суд не приймає до уваги постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі 6-831цс15, на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-50цс12 та п. 4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним пункт 9.5 Договору застави суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, позивачем не доведено обставин з якими законодавець пов'язує недійсність договору або окремих його частин, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 20.09.2017

Суддя О.А. Грєхова