РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"12" вересня 2017 р. Справа № 924/491/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Саврій В.А.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" на рішення господарського суду Хмельницької області від 07.06.2017 року у справі № 924/491/17 (суддя Заверуха С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Рітейл"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Городище-Агро"

про визнання недійсним договору поруки №02/11 від 02.11.2015 року.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю,

відповідача 1 - ОСОБА_2, за довіреністю,

відповідача 2 - не з'явився,

В судовому засіданні від 12.09.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 07.06.2017 року в позові ОСОБА_3 "Подільський господар" до ОСОБА_3 "Вог Рітейл", ОСОБА_3 "Городище-Агро" про визнання недійсним договору поруки № 02/11 від 02.11.2015 року відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги останнього в повному обсязі.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиці, просив задоволити вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача 1 заперечив вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та дату судового засідання був належним чином повідомлений.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що учасниками ОСОБА_3 "Подільський господар" є: компанія "ОСОБА_4 Лімітед" та ОСОБА_3 "Сварог Капітал", що встановлено п. 2.3. статуту Товариства).

Відповідно до п. 7.1. статуту, вищим органом управління товариством є загальні збори учасників. Загальні збори учасників правомочні приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належить вирішення будь-яких питань з діяльності товариства, зокрема, погодження (попереднє) укладення генеральним директором /іншими членами дирекції - у випадку надання останнім таких повноважень/ (директором) господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 5000000,00 грн., або договорів (угод), заяв, згод і т.п. щодо розірвання (відмови) від укладених (чинних) договорів оренди землі (земельних часток (паїв)) незалежно від сум цих угод (п.п. "м" п. 7.2. статуту). У товаристві рішенням загальних зборів учасників створюється виконавчий орган: колегіальний - дирекція, на чолі з Генеральним директором, або одноособовий орган - директор. Наказ про призначення на посаду/звільнення з посади Генерального директора/директора товариства видається учасниками товариства на підставі відповідного рішення загальних зборів учасників (п. 7.10. статуту). Дирекція (директор) вирішує всі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників можуть винести рішення про передачу частини належних їм повноважень до компетенції дирекції (директора) (п.7.11. статуту).

Генеральний директор (директор) товариства має право, зокрема, розпоряджатися майном товариства в межах, що визначені загальними зборами учасників товариства та цим статутом; без довіреності діяти від імені товариства, репрезентувати його у всіх установах, підприємствах, організаціях як на Україні, так само й за кордоном; укладати угоди, контракти, договори, інші правочини, які стосуються діяльності товариства, крім господарських договорів (правочинів) на суму, що перевищує 5000000,00 грн., або договорів (угод), заяв, згод і т.п. щодо розірвання (відмови) від укладених (чинних) договорів оренди землі (земельних часток (паїв)) незалежно від сум цих угод, які можуть підписуватися лише за умови їх попереднього погодження з загальними зборами учасників (п.7.14. статуту).

Судами встановлено, що 18.03.2015 року між відповідачами у справі укладено договір поставки нафтопродуктів № 24-ДГ/96, згідно якого відповідач 1 (продавець) зобов'язується поставляти та передавати у власність відповідача 2 (покупця) нафтопродукти в кількості та асортименті, погоджені в заявках, наданих покупцем та прийнятих до виконання продавцем, що підтверджується накладними на відпуск товару, а покупець зобов'язується прийняти товар від продавця та сплатити його загальну вартість на умовах даного договору. В підтвердження факту надходження коштів від ОСОБА_3 "Городище -Агро" відповідачем 1 до матеріалів справи було додано довідку з АТ "Укрсиббанк".

02.11.2015 року між кредитором ОСОБА_3 "Вог Рітейл" в особі ОСОБА_5, що діє на підставі доручення № 2064 від 31.12.2014 року, боржником ОСОБА_3 "Городище-Агро", в особі директора ОСОБА_6, що діє на підставі Статуту та поручителем ОСОБА_3 "Подільський господар" в особі генерального директора ОСОБА_7, що діє на підставі статуту, укладено договір поруки № 02/11, згідно якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань на загальну суму 70000000,00 грн., згідно генерального договору поставки нафтопродуктів № 24/ДГ/96 від 18.03.2015 року, укладеного між боржником та кредитором. В силу умов договору, поручитель відповідає перед кредитором на загальну суму 70000000,00 грн., за зобов'язаннями боржника за Генеральним договором, включаючи оплату на користь кредитора нафтопродуктів, що поставляються кредитором боржнику, на умовах, передбачених Генеральним договором, відшкодування документально підтверджених збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Генерального договору, в межах суми, передбаченої умовами даного пункту договору. У випадку порушення (невиконання та/або неналежного виконання) боржником зобов'язання, забезпеченого даним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто кредитор має право на власний розсуд зажадати виконання зобов'язання, як від боржника, так і від поручителя, як в повному обсязі, так і в частині боргу. Укладанням цього договору поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни обсягу відповідальності боржника за генеральним договором, і погоджується з тим, що такі зміни не є підставою для припинення встановленої цим договором поруки, і встановлена цим договором порука залишається чинною протягом строку, вказаного у п. 3.1. цього договору, а поручитель відповідає перед кредитором в межах непогашеного боргового зобов'язання, визначеного п. 1.1. даного договору, з урахуванням будь-яких майбутніх змін обсягу відповідальності боржника за генеральним договором. Дана згода поручителя є безумовною, безвідкличною і обмежена строком дії цього договору (п. 2.1. договору). У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за Генеральним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 7-й робочий день з дати отримання ним такої вимоги (рекомендованим листом) (п. 2.2. договору).

Згідно п. 2.4. договору, до поручителя, який виконав зобов'язання боржника за генеральним договором переходять усі права кредитора за цим зобов'язанням в сумі такого виконання.

Відповідно до п. 6.1. договору, поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами генерального договору та обов'язками боржника за ним. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з тим, що на дату підписання даного договору поруки заборгованість боржника перед кредитором за генеральним договором становила 67152300,32 грн. Підписанням даного договору поручитель поручається перед кредитором в тому числі і за погашення вказаної заборгованості за генеральним договором.

Однак, позивач по справі, вважаючи, що спірний договір укладено директором ОСОБА_3 "Подільський господар" без наявності відповідних повноважень, звернувся з позовом до господарського суду Хмельницької області про визнання недійсним договору поруки № 02/11 від 02.11.2015 року.

Рішенням від 07.06.2017 року суд першої інстанції в задоволенні вказаного позову відмовив.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та його слід лишити без змін. При цьому, апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

В силу п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст.626, ст. 627, п. 1 ст. 628 ЦК України).

Як зазначено вище, між ОСОБА_3 "Вог Рітейл" в особі ОСОБА_5, що діє на підставі доручення № 2064 від 31.12.2014 року, ОСОБА_3 "Городище-Агро", в особі директора ОСОБА_6, що діє на підставі Статуту та поручителем ОСОБА_3 "Подільський господар" в особі генерального директора ОСОБА_7, що діє на підставі статуту, укладено договір поруки №02/11,

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Судами встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що директор ОСОБА_3 "Подільський господар" як представник юридичної особи згідно статуту уклав договір поруки № 02/11, за умовами якого ОСОБА_3 "Подільський господар" поручився перед кредитором за виконання боржником - ОСОБА_3 "Городище-Агро" зобов'язань за Генеральним договором на суму 70000000,00 грн.

В силу ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами законодавства чітко встановлено, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно п.п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як зазначено вище, звертаючись з позовом до суду ОСОБА_3 "Подільський господар" вказало, що генеральний директор ОСОБА_7 на час укладення договору не мала відповідних повноважень на укладення такого договору, оскільки згідно п. 7.2. Статуту товариства укладення договорів на суму, що перевищує 5000000,00 грн., потребують попереднього погодження із загальними зборами учасників.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина 1 статті 238 Цивільного кодексу України).

Статтею 239 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Так, припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з п. 7.12. статуту в останньому передбачено, що генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства, а п. 7.14. статуту надає директору повноваження укладати угоди, які стосуються діяльності товариства, крім господарських договорів на суму, що перевищує 5000000,00 грн.

За договором поруки відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобовязання боржником за те, що не було виконане останнім. Отже, порука є способом забезпечення виконання зобовязання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю.

Зазначеної позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року №3-1031гс16, в ухвалах від 24 лютого 2010 року, 19 грудня 2007 року.

Таким чином, укладаючи оскаржуваний договір поруки, позивачем не взято на себе безпосередньо зобов'язання зі сплати заборгованості по основному зобов'язанню, оскільки такий обов'язок лежить на боржнику. При цьому, фінансові зобов'язання для позивача по договору поруки №02/11 від 02.11.2015 року могли і не настати, або настати на суму, меншу за 5000000,00 грн.

Разом з тим, в п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що саме лише порушення обов'язку діяти в межах повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Враховуючи вказане, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Вказане положення, як вірно зазначено судом першої інстанції, є гарантією стабільності майнового обороту і є також загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Ради Європейських Співтовариств від 9 березня 1968 року (68/151/ЄЕС). Загалом, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. При цьому частиною четвертою статті 92 ЦК України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обовязки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Відтак, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обовязок відшкодувати завдані товариству збитки.

Разом з тим, закон враховує, що питання щодо визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій відноситься до внутрішніх взаємовідносин юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

В ч. 3 статті 92 ЦК України міститься виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Загалом, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, зокрема, якщо про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи (аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017 року у справі № 907/24/16).

Судами встановлено, а з наявного в матеріалах справи витягу з ЄДРПОУ та ФОП вбачається, що станом на 02.11.2015 року (дата підписання спірного договору) ОСОБА_7 зазначена директором товариства "Подільський господар" та відомості про наявність у неї обмежень щодо представництва від імені юридичної особи відсутні, в самому договорі поруки зазначено, що від імені позивача договір укладає директор, що діє на підставі статуту, а п. 6.3. договору поруки містить положення про те, що поручитель має здатність виконувати умови договору та має всі необхідні повноваження від засновників та інших органів управління поручителя, що необхідні для укладення та виконання цього договору.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивачем не було надано доказів обізнаності кредитора про наявність обмежень представника позивача на укладення оскаржуваного договору, а посилання останнього на ознайомлення відповідачів із статутом ОСОБА_3 "Подільський господар" є безпідставним, оскільки саме зазначення в договорі про те, що директор діє на підставі статуту не може свідчити про безпосереднє ознайомлення сторін із текстом такого статуту.

Доданий до матеріалів справи позивачем витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.06.2017 року із наявністю даних щодо обмежень директора ОСОБА_7 на вчинення правочинів згідно статуту судом не є належним доказом враховуючи те, що станом на дату підписання спірного договору відповідні обмеження були відсутні, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 02.11.2015 року.

Разом з тим, із вказаного витягу від 06.06.2017 року також вбачається, що відповідні зміни про керівника юридичної особи та зміна відомостей про підписантів була здійснена державним реєстратором 31.05.2017 року, тобто, після порушення провадження у справі судом першої інстанції.

Відтак, даний позов подано зважаючи на наявність в господарському суді судової справи № 924/419/17 за позовом ОСОБА_3 "Вог Рітейл" до ОСОБА_3 "Городище-Агро", ОСОБА_3 "Подільський господар" про стягнення 479378,20 грн. пені, 4614460,76 грн. 36% річних, 1864621,32 грн. інфляційних втрат, 1864621,32 грн. курсової різниці.

Судом першої інстанції підставно враховано той факт, що навіть у випадку обізнаності відповідачів із відповідним обмеженням, вміщеним у статуті, згідно п. 7.2. та п. 7.14. статуту ОСОБА_3 "Подільський господар" директор як виконавчий орган зобов'язаний до укладення договору, сума якого перевищує 5000000,00 грн., отримати попереднє погодження загальних зборів учасників, відтак, виходячи з положень добросовісності представництва юридичної особи, директор, підписуючи спірний договір, повинна була вже отримати попереднє погодження загальних зборів учасників на таке укладення, як це передбачено статутом товариства, відтак, треті особи не могли бути обізнані про відсутність такого погодження, оскільки воно презюмується, виходячи з принципів представництва юридичної особи. При цьому, статутом не визначено форму такого погодження.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Подільський господар" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 07.06.2017 року у справі № 924/491/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.