Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Р І Ш Е Н Н Я

19 вересня 2017 року Справа № 927/574/17

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Аметист", вул. Індустріальна, 11, м. Чернігів, 14001

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Трейдинг", вул. Платонова, 33, к. 185, м. Мінськ, Республіка Білорусь, 220005

Предмет спору: про стягнення 15292,24 доларів США, що еквівалентно 397598,24 грн.

Суддя Фетисова І.А.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник, довіреність №б/н від 14.06.2017;

від відповідача: не зявився.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача заборгованісті у розмірі 13068,90 доларів США (339791,40 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017), пені у розмірі 2223,24 доларів США (57806,84 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017) та відповідного судового збору за неналежне виконання контракту №72 від 23.08.2016.

16.06.2017 року порушено провадження у справі та зупинено розгляд, в зв'язку з необхідністю надсилання судового доручення про надання правової допомоги до іноземного суду, а саме Економічного суду м. Мінську.

Ухвалою суду від 19.09.2017 було поновлено провадження у справі у зав'язку з слуханням справи.

У судове засідання зявився уповноважений представник позивача.

Відповідач у судове засідання не зявився. 10.07.2017 до суду надійшов лист від Економічного суду м. Мінську з підтвердження вручення 29.06.2017 під розпис представнику відповідача копій документів, а саме ухвали суду про порушення провадження по справі від 16.06.2017 та памятки про права, направлених Господарським суду Чернігівської області.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Тобто розумність тривалості розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 р. Якименко проти України; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 р. Мороз та інші проти України).

До того ж у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі Смірнова проти України Суд наголосив, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя насамперед покладається на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Відповідно до п. ч.1, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародних договорах України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

В свою чергу в Угоді урядів держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, яку укладено в м. Києві 20 березня 1992 року та яка підписана Республікою Узбекистан не врегульовано питання щодо вчинення судом дій у випадку невручення стороні у справі, яка є субєктом господарювання держави учасниці СНД судової кореспонденції, а тому суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин законодавства України.

Представник позивача наполягав на розгляді справи без участі уповноваженого представника відповідача з огляду на те, що відповідач був повідомлений належним чином та мав достатньо часу для надання суду власної позиції по заявленому позову.

Враховуючи, що в матеріалах справи є докази належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, явка відповідача обовязковою не визнавалась, суд приходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника відповідача.

Окрім того, відповідно до приписів ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

З матеріалів справи вбачається своєчасне отримання 29.06.2017 відповідачем судової кореспонденції, що надавало можливість відповідачу висловити позицію по поданому позову та надати докази на підтвердження, явка представників відповідача судом обовязковою не визнавалась, не надання відповідачем витребуваних документів не перешкоджає здійсненню розгляду справи в цьому судовому засіданні, а тому враховуючи відсутність обставин, які б перешкоджали вирішенню спору у цьому судовому засіданні, суд вважає за можливості здійснити розгляд справи за відсутності відповідача.

Рішення приймається на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відсутність сформованого та наданого суду відповідачем відзиву на позов.

У судому засіданні представником позивача було подано додаткові письмові пояснення від 19.09.2017 разом з додатками, а саме копією акту звірки взаємних розрахунків між сторонами станом на 14.06.2017.

У даних додаткових письмових поясненнях позивачем зазначено, що згідно п. 3.1. Контракту датами поручення зобовязань по оплаті поставок товару по CMR№0852041 є 03.12.2016, по CMR №999526 06.12.2016, по CMR №248106 01.02.2017. Крім того, сплачена відповідачем оплачена часткова заборгованість по CMR№0852041 у сумі 475,09 доларів США, а станом на момент звернення з позовом до суду заборгованість по даній накладній становила 3698,03 доларів США.

Вказані додаткові письмові пояснення разом з додатками судом прийнято та залучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача виклав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Розглянувши подані матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, господарський суд встановив:

23 серпня 2016 року сторони уклали контракт № 72 (надалі - Контракт).

Відповідно до п. 1.1. Контракту Продавець (Позивач) зобовязується поставити на протязі строку дії даного контракту, а Покупець (Відповідач) прийняти та оплатити Товар туалетний папір в бухтах:

? (ДСТУ 4266: 2003) виробництва ТОВ Аметист у кількості, вартості, асортименті та обсязі, які зазначаються на кожну партію у рахунку-фактурі (INVOICE), яка є невідємною частиною Контракту.

Орієнтовна вартість контракту 50000,00 (пятдесят тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 2.1. Контракту товар поставляється автомобільним транспортом на умовах FCA м. Чернігів, згідно правил Інкотермс у редакції 2010 р.

Згідно п. 1.2. Контракту у вартість Товару включено упаковку, вантажні роботи, вартість сертифікату о походженні, митний збір.

Відповідно до п. 3.1. Контракту умови оплати: Оплата на протязі 14-ти днів з моменту отримання Покупцем Товару.

Згідно п. 3.2. Контракту оплата здійснюється у валюті долари США шляхом зарахування коштів на рахунок Продавця, вказаний у даному контракті або інший погоджений додатковий рахунок.

Відповідно до п. 7.1. Контракту усі спори, які можуть виникнути при виконанні даного контракту, сторони будуть вирішувати шляхом перемовин. У випадку не досягнення згоди, вони підлягають передачі на розгляд у Арбітражний суд за місцем знаходження позивача (на території України Господарський суд Чернігівської області: 14000, Україна, м. Чернігів, проспект Миру, 20).

Відповідач, яким отримано судову кореспонденцію, заперечень щодо підвідомчості спору господарському суду Чернігівської області не заявив та не заперечив.

Таким чином, сторонами досягнута домовленість про розгляд спору в Господарському суді Чернігівської області, що відповідає умовам п.2 ст. 4 Угоди урядів держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, яку укладено в м. Києві 20 березня 1992 року та підписано Республікою Білорусь - письмова угода сторін про передачу спору до суду.

31.08.2016, сторони уклали додаткову угоду №1 до Контракту №72 від 23.08.2016.

Відповідно до даної додаткової угоди сторони у пункті 2 Умов поставки Контракту №72 від 23.08.2016 змінили п. 2.1. у наступній редакції: Товар поставляється автомобільним транспортом на умовах DAP м. Мінськ згідно правил Інтеркомс у редакції 2000 р..

Окрім того, 19.10.2016 сторони уклали додаткову угоду №2 до Контракту №72 від 23.08.2016 згідно якої змінили реквізити Продавця.

На виконання умов Контракту та на підставі рахунків-фактур (INVOICE), а саме №94/11 від 15.11.2016 на суму 4173,12 доларів США, №96/11 від 16.11.2016 на суму 4152,53 доларів США, №02/01 від 12.01.2011 на суму 5218,34 доларів США, позивачем було поставлено відповідачу обумовлений у Контракті товар на загальну суму 13543,99 доларів США.

Факт відвантаження товару за вказаними рахунками-фактурами (INVOICE) позивач підтверджує наданими в матеріалах справи копіями міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) та копіями вантажно-митних декларацій, а саме: за рахунком-фактурою №94/11 від 15.11.2016 - міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) №0952041 та вантажно-митна декларація №102110002/2016/016239 (отримано відповідачем -18.11.2016); за рахунком-фактурою №96/11 від 16.11.2016 - міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) № 999526 та вантажно-митна декларація №102110002/2016/016267 (отримано відповідачем 19.11.2016); за рахунком-фактурою №02/01 від 12.01.2017 - міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) № 248106 та вантажно-митна декларація №/2017/100053 (отримано відповідачем 17.01.2017). Вказані докази оглянуто судом в оригіналах.

Факт отримання зазначеного товару відповідачем не заперечується та будь-яких заперечень щодо якості, кількості та вартості поставленого товару відповідачем не надано.

Відповідно до п. 3.1. Контракту відповідач мав оплати отриманий товар протягом 14 днів з моменту отримання такого товару, а саме за рахунком-фактурою №94/11 від 15.11.2016 до 03.12.2016, за рахунком-фактурою №96/11 від 16.11.2016 до 06.12.2016, за рахунком-фактурою №01/01 від 12.01.2017 до 01.02.2017. Саме порушення грошових зобовязань по оплаті цих рахунків фактур є предметом спору у справі.

В свою чергу, відповідно до виписки по рахунку позивача, відповідачем 13.02.2017 було здійснено часткову оплату на суму 5000,00 доларів США, що еквівалентно 136034,17 грн..

При цьому, відповідно до наявного в матеріалах справи акту звіряння рахунків між сторонами станом на 14.06.2017 та відповідно до додаткових письмових пояснень позивача б/н від 19.09.2017, 475,09 доларів США було зараховано на оплату вартості поставленого товару за рахунком-фактурою (INVOICE) №94/11 від 15.11.2016, а 4524,91 доларів США на оплату попередньої заборгованості, яка, в свою чергу, не є предметом розгляду даної справи.

В свою чергу, така позиція позивача описана по тексту позовної заяви, доведена до відповідача, а відповідачем заперечень щодо порядку зарахувань позивачем оплачених ним сум суду надано не було.

Таким чином, неоплаченою залишилася частина товару на суму 13068,90 доларів США, що станом на 14.06.2017 за курсом НБУ становить 339791,40 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач вчинив необхідні дії відвантажив товар у відповідності до умов контракту, а відповідач розрахувався за отриманий товар лише частково на суму 475,09 доларів США.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо інше не передбачено договором або законом.

Враховуючи те, що сторони по справі є господарюючими субєктами, суд приходить до висновку про застосування до них положень Господарського Кодексу України.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно п. 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (пункт 4 частини першої статті 55 ГПК). При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

Виходячи згідно даних Національного банку України, станом на 14 червня 2017 року, встановлений офіційний курс долара США 26 грн. за 1 долар США. Отже позивачем правильно здійснено конвертацію ціни позову в національну валюту.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт порушення відповідачем умов контракту щодо не виконання грошових зобовязань по оплаті отриманого товару та наявний у звязку з цим борг в розмірі 13068,90 доларів США.

Позивач також просить суд стягнути на його користь пеню у розмірі 2223,34 доларів США, що станом на 14.06.2017 за курсом НБУ становить 57806,84 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 6.2. Контракту за порушення Покупцем строків оплату Товару (п. 3.1. Контракту), Продавець має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% від митної вартості Товару за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням вищевказаного, зважаючи, що відповідачем не було виконано п. 3.1. Контракту щодо сплати вартості отриманого товару, суд приходить до висновку про правомірність встановлення позивачем в якості відповідальності за прострочення оплати товару, штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0.1% від митної вартості товару за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача у цій частині, оскільки позивачем було невірно вирахувано кількість днів прострочення (за рахунком-фактурою №96/11 від 16.11.2016) 193 днів замість вірних 191 дня прострочення, (за рахунком-фактурою №01/01 від 12.01.2017 до 01.02.2017) 135 днів замість вірних 134 днів прострочення.

Обрахований судом розмір пені становить 2209,81 доларів США, що станом на 14.06.2017 за курсом НБУ становить 57455,06 грн., що на 13,53 доларів США є меншим ніж той, що заявлено позивачем.

З огляду на такі висновки суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач не спростував належними доказами позицію позивача, доказів повної оплати поставленого товару суду не надав, будь-яких заперечень по суті даного спору суду не заявив.

Відповідно до вимог чинного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, зобовязання повинні виконуватись належним чином в установлений строк.

Виходячи з того, що відповідач не виконав умов договору щодо розрахунків за відвантажений (поставлений) товар в належний строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 13068,90 доларів США, що становить 339791,40 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017, пені в розмірі 2209,81 доларів США, що становить 57455,06 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017; в решті позовних вимог в частині стягнення 13,53 доларів США пені відмовити, з огляду на неправомірність та необґрунтованість її нарахування.

Відповідно до ст.. 49 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно заявленим вимогам, який становить 5958,70 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 Трейдінг (220005, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Платонова, буд. 33, кімната, 185 ідентифікаційний код 192637388, р/р 011 в ЗАО БСБ Банк, МФО 153001175, УПН 807000069, ОКПО 37580914) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Аметист (14001, м. Чернігів, вул. Індустріальна, буд 11, ідентифікаційний код 14221489, р/р 112 в ПАО Кредобанк м. Чернігів, МФО 320627) заборгованість у розмірі 13068,90 доларів США, що становить 339791,40 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017, пені в розмірі 2209,81 доларів США, що становить 57455,06 грн. за курсом НБУ станом на 14.06.2017 та 5958,70 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

2. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 13,53 доларів США пені.

Рішення складено та підписано 19.09.2017 року

Суддя І.А.Фетисова