УХВАЛА

06.09.2017Справа № 15/167-б

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інвест"

до Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан"

про визнання банкрутом

За заявою ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" арбітражного керуючого Рєзнікова В.І.

про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 у справі № 15/167-б за нововиявленими обставинами

Суддя Чеберяк П.П.

Представники:

від заявника не з'явилися

від боржника не з'явилися

арб. керуючий Рєзніков В.І.

від ТОВ «СПК БВ Рось» Рижковська Ю.Є. - представник

від ПАТ «АБ «Укргазбанк» Різник О.Ю. - представник

за участю прокурора прокуратури м. Києва Чумаченко А.А.

Обставини справи:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 15/167-б за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інвест" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 14.11.2013.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 відмовлено в задоволенні заяви ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Митрофановою Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1222, та витребування майна в межах справи № 15/167-б.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.01.2017 ліквідатором Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" призначено арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 829 від 19.05.2014).

25.05.2017 до Господарського суду м. Києва надійшла заява ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 у справі № 15/167-б за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.06.2017 прийнято до розгляду заяву ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 у справі № 15/167-б за нововиявленими обставинами та приз назначено її розгляд на 17.07.2017.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.07.2017 задоволено клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. та відкладено розгляд справи та відкладено її розгляд на 21.08.2017.

21.08.2017 до Господарського суду м. Києва від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "СПК БВ Рось" надійшов відзив на заяву ліквідатора, за змістом якого просив в задоволенні відповідної заяви відмовити, вказував на те, що: з моменту укладення ПАТ "СПК Меридіан" оскаржуваного договору та продажу майна останнього до моменту звернення ліквідатором з відповідною заявою про визнання недійсним спірного договору та повернення майна пройшло майже п'ять років, а тому заявником пропущено строки позовної давності (про застосування якої подано відповідне клопотання); арешт на спірне майно, на існування якого під час укладення оскаржуваного договору ліквідатор посилається в якості підтвердження своїх доводів відносно його недійсності, було накладено в якості забезпечення охорони інтересів інших осіб, а не самого ПАТ "СПК Меридіан", і потреба в якому відпала з залишення позову таких осіб без розгляду, а не за фактом його скасування відповідним судом рішенням; ПАТ "СПК Меридіан" було відомо про існування відповідного арешту на момент вчинення оскаржуваного договору, а тому навіть за його існування не можливо вести мову про наявність порушених прав боржника за наслідками вираження власної волі на продаж спірного майна.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 21.08.2017 та від 30.08.2017 у зв'язку із клопотанням представника ТОВ "СПК БВ Рось" розгляд справи відкладався до 30.08.2017 та 06.09.2017, відповідно.

У судовому засіданні 06.09.2017 ліквідатор надав пояснення по суті поданої заяви про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 у справі №15/167-б за нововиявленими обставинами.

Прокурор прокуратури м. Києва заяву ліквідатора підтримав.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "СПК БВ Рось" щодо задоволення поданої заяви заперечив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" з огляду на наступне.

Перегляд рішень, ухвал, постанов господарського суду за нововиявленими обставинами регулюється Розділом XIII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 112 Господарського процесуального кодексу України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду;

5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Згідно із п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №17 від

26.12.2011 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися господарським судом у процесі розгляду справи. Необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту); так, не можуть вважатися такими обставинами подані учасником судового процесу листи, накладні, розрахунки, акти тощо, які за своєю правовою природою є саме новими доказами.

У відповідності до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №17 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору або розгляду справи про банкрутство не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення за правилами розділу XIII ГПК. У з'ясуванні ж наявності підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами згідно з пунктами 2 - 5 частини другої статті 112 ГПК має значення тільки сам факт встановлення відповідних обставин після вирішення спору або розгляду справи про банкрутство.

З огляду на викладені положення вбачається, що не будь-яка зміна фактичних обставин справи, якими суд керувався виносячи те чи інше рішення може бути підставою для його скасування в порядку, визначеному ст.ст. 112-114 Господарського процесуального кодексу України, адже вирішальним значенням має встановлення саме істотності таких обставин, тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте.

В даному випадку, заявник як на нововиявлену обставину, посилається на скасування постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017 у справі №17/272 постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2014, встановленими в якій обставинами Господарський суд м. Києва і мотивував винесення ухвали від 30.07.2017.

Передумовою виникнення спору у даній справі стало встановлення ліквідатором ПАТ "СПК "Меридіан" Шаргало Р.В. факту відчуження належного товариству нерухомого майна, а саме: цілісного комплексу бази відпочинку "Рось", що знаходиться за адресою: Черкаська обл., Корсунь-Шевченківський район, Виграївська сільська рада, урочище Виграївські дачі, квартал № 37, на користь ТОВ "СПК БВ Рось" згідно договору купівлі-продажу від 17.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1222, за час існування заборони на відчуження нерухомого майна ВАТ "СПК Меридіан", встановленої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06, яка, на думку ліквідатора, була чинною на момент укладення Договору.

Із матеріалів справи вбачається, що на розгляді Дніпровського районного суду міста Києва перебувала справа №2957/1-2006 за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9 та Відкритого акціонерного товариства "СПК Меридіан" про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2957/1-2006 було вжито заходи до забезпечення позову: накладено арешт на все нерухоме майно, що належить Відкритому акціонерному товариству "СПК Меридіан" та заборонено посадовим особам ВАТ "СПК Меридіан" провадити будь-які дії щодо укладання угод стосовно відчуження цілісного майнового комплексу товариства.

На виконання вказаної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було внесено реєстраційний запис про накладення арешту на все нерухоме майно Відкритого акціонерного товариства "СПК Меридіан".

В подальшому, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2006 позов у цивільній справі №2-2957/1/06 було залишено без розгляду та скасовано заходи до забезпечення позову, вжиті ухвалою від 29.09.2006.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2007 у справі №2-2957/1/06 ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2006 було скасовано, а матеріали справи №2-2957/1/06 направлено до Господарського суду м. Києва для вирішення справи по суті, яку ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.07.2007 було прийнято до провадження та присвоєно їй №17/272.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.09.2007 позов у такій справі було залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, а в подальшому ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.03.2014 у справі №17/272 було задоволено заяву ліквідатора про скасування заходів до забезпечення позову та скасовано вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06 заходи до забезпечення позову.

Наведені обставини (скасування накладеного ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06 арешту на все майно ТОВ "СПК Меридіан" лише 11.03.2014) і стали підставою для звернення ліквідатора останнього з відповідним позовом в межах даної справи.

В той же час, постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2014 ухвалу Господарського суду м. Києва від 11.03.2014 у справі №17/272 було скасовано та в задоволенні заяви ВАТ "СПК Меридіан" про скасування заходів до забезпечення позову, вжитих ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі №2-2957/1/06 відмовлено.

При цьому, вказана постанова суду апеляційної інстанції була мотивована тим, що на час винесення Господарським судом м. Києва ухвали від 11.03.2014 у справі №17/272 відповідні заходи до забезпечення позову (вжиті ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06) у вигляді арешту майна ПАТ "СПК "Меридіан" вже не діяли, адже записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про накладення такого арешту було скасовано.

Саме вказаними висновками суду апеляційної інстанції (встановленими останнім обставинами) як такими, що носять преюдиційний характер та не підлягають повторному доведенню і керувався Господарський суд м. Києва при винесені ухвали від 30.07.2017 про відмову в задоволенні вимоги ліквідатора ПАТ "СПК Меридіан" про визнання недійсним Договору з посиланням на недоведеність останнім факту існування заборони на відчуження предмету такого договору.

В той же час, постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017 у справі №17/272 було скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2014.

Враховуючи викладені обставини заявник і вказує на те, що нововиявленою в даному випадку обставиною є факт скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2014 у справі №17/272, встановлені в якій обставини стали підставою для винесення Господарським судом м. Києва ухвали від 30.07.2014 у даній справі.

Однак, встановлення даних обставин не може слугувати правовою підставою для скасування ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 в порядку перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, адже їх існування не зумовлює істотної зміни обставин для прийняття іншого рішення, ніж те, яке було прийняте, що полягає в наступному.

Так, спір у справі стосується законності Договору та наявності правових підстав для повернення спірного майна ПАТ "СПК Меридіан".

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом викладених положень вбачається, що право на звернення до суду обумовлюється наявністю порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

В іншому ж випадку відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні поданого нею позову.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України №3-670гс15 від 21.10.2015, що в силу приписів ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим до застосування.

В даному випадку, звернення з відповідним позовом обумовлюється порушенням права ПАТ "СПК Меридіан" внаслідок відчуження спірного майна за час дії вжитих ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06 заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ПАТ "СПК Меридіан".

За змістом ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відповідності до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

З наведених положень вбачається, що як в цивільному, так і господарському процесуальному праві за своєю правовою природою заходи до забезпечення позову є встановлені судом тимчасові заходи до відповідача або інших осіб, спрямовані на попередження можливих порушень прав позивача за час вирішення відповідного спору, мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами та вживаються лише у разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тобто, обмеження, які встановленні відповідною ухвалою про вжиття заходів до забезпечення позову, встановлюються саме з метою охорони матеріально-правових інтересів позивача на час вирішення спору, тобто, забезпечення в послідуючому реальної можливості виконання судового рішення у випадку задоволення вимог позивача, а відтак, їх дія нерозривно пов'язана із наявністю такої мети.

При цьому, слід зазначити, що дія встановлених ухвалою суду обмежень не залежить від їх реєстрації у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", адже положення чинного процесуального законодавства України не ставлять чинність вжитих судом заходів до забезпечення позову в залежність від наявності чи відсутності у відповідному державному реєстрі внесених на підставі ухвали суду, якою їх було вжито, записів.

Таким чином, визначаючи дію в часі обмежень за вжитими судом заходами до забезпечення позову слід виходити саме з встановлених в кожному окремому випадку обставин існування матеріально-правового інтересу особи, на захист якого такі заходи і було вжито, та факту чинності відповідного судового рішення про вжиття таких заходів.

Саме такий висновок виплаває із правової позиції Верховного Суду України при розгляді питань, пов'язаних із вжитими заходами до забезпечення позову, що викладена в постановах №6-605цс16 від 25.05.2016 та №6-2552цс16 від 18.01.2017, де Верховним Судом України зазначається про те, що вжитті ухвалою суду заходи до забезпечення позову діють не в залежності від наявності відповідного запису про них (внесення чи скасування) у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", адже наявність чи відсутність таких записів не впливає на чинність судового рішення та обов'язковість його до виконання.

Тобто, за загальним правилом дія в часі вжитих судом заходів до забезпечення позову обмежується виключно чинністю відповідного судового рішення, з скасуванням якого у встановленому законом порядку і припиняється дія відповідних обтяжень (постанова №6-2552цс16 від 18.01.2017).

При цьому, в постанові №6-605цс16 від 25.05.2016 Верховний Суд України наголосив на тому, що в будь-якому випадку визначаючи момент припинення дії заходів до забезпечення позову слід враховувати матеріально-правовий інтерес особи, на захист прав якої їх було вжито, вказавши фактично на те, що з втратою такого інтересу і припиняється дія відповідних обтяжень.

Тобто, навіть у випадку продовження чинності відповідного судового рішення про вжиття заходів до забезпечення позову встановлені останнім обтяження можуть припинити свою дію з втратою інтересу особи, на захист прав якої вони були вжиті, у їх фактичному існуванні, що пов'язується з закінчення розгляду у спору у відповідній справі (прийняттям рішення по суті, припиненням провадження у справі чи залишенням позову без розгляду).

Така правова позиція в першу чергу ґрунтується на дотриманні закріпленому в приписах Конституції України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод принципу мирного володіння особою своїм майном, адже продовження дії обмежень щодо розпорядження майном, за відсутності матеріально-правового інтересу позивачів до нього, на забезпечення якого відповідні заходи були вжиті, зокрема, внаслідок залишення їх позову без розгляду, свідчитиме про неправомірне обмеження власника в реалізації його прав власності, в той час як з втратою матеріально-правового інтересу позивачів до позову та залишення його без розгляду не зумовлює автоматично скасування відповідних заходів та за відсутності фактичного інтересу у вчиненні таких дій останні можуть існувати роками.

З огляду на викладене вбачається, що розглядаючи спір, пов'язаний з оскарженням вчинення дії щодо майна, обтяженого заходами до забезпечення позову, в кожному окремому випадку суду слід досліджувати за яких обставин мало місце припинення дії таких обтяжень, тобто, чи могли останні припинитися з втратою особами матеріально-правового інтересу, на захист якого і було вжито таких заходів, чи останні ж діяли до скасування у встановленому законом порядку відповідного судового рішення про вжиття таких заходів.

Суд відзначає, в межах даного спору мали місце обставини припинення дії обтяжень встановлених ухвалою суду з втратою позивачами матеріально-правового інтересу, на захист якого відповідні обтяження і були вжиті, а тому при його вирішенні в частині встановлення дії в часі спірних обтяжень підлягає застосуванню саме правова позиція Верховного Суду України, яка викладена в постанові №6-605цс16 від 25.05.2016, адже втрата такого інтересу мала місце до скасування у встановленому законом порядку судового рішення про вжиття відповідних заходів до забезпечення позову, що не суперечить висновкам Верховного Суду України, викладеним в постанові №6-2552цс16 від 18.01.2017, адже у відповідній справі був відсутнім факт втрати особами матеріального-правового інтересу до предмету спору, на захист якого були вжиті відповідні обтяження.

В даному випадку, позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в межах справи №2-2957/1/06 (№17/272) було залишено без розгляду ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.09.2007 на підставі приписів п. 5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із ненаданням позивачами без поважних причин витребуваних судом матеріали, необхідні для вирішення спору, та не явкою їх представників в судові засідання.

Доказів оскарження вказаними особами такої ухвали суду (тобто, непогодження з нею) матеріали справи не містять.

Таким чином, існують обґрунтовані підстави для висновку про втрату позивачами у справі №2-2957/1/06 (№17/272) матеріально-правового інтересу у задоволенні своїх вимог в межах такого спору, з метою охорони якого на час вирішення відповідного спору, тобто, забезпечення в послідуючому реальної можливості виконання судового рішення у випадку задоволення таких вимог і було вжито ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06 заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ПАТ "СПК Меридіан", адже відповідний спір було залишено без розгляду внаслідок не реалізації позивачами своїх прав на участь у його розгляді та підтвердження своїх вимог.

З огляду на викладене вбачається, що обмежувальна дія вжитих ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі № 2-2957/1/06 заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ПАТ "СПК Меридіан" припинилася з моменту залишення ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.09.2007 на підставі приписів п. 5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України позову у даній справі без розгляду, адже має місце фактичного припинення матеріально-правового інтересу позивачів.

Відтак, правові підстави вважати, що оскаржуваний договір було вчинено з порушенням приписів ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із відчуженням за ним майна ПАТ "СПК Меридіан" на яке було накладено арешт згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 у справі №2-2957/1/06 відсутні, адже обмежувальна дія таких заходів припинилися ще в 2007 році.

Більш того, в даному випадку ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 забезпечувався виключно матеріально-правовий інтерес позивачів у такій справі (ОСОБА_7 та ОСОБА_8), а відтак, саме вказані особи були наділені правом на звернення до суду з позовом про оспорення правочинів відчуження майна ПАТ "СПК "Меридіан" з підстав їх укладення за час дії обмежень, встановлених вказаною ухвалою суду, а ПАТ "СПК Меридіан" було відповідачем по справі №2-2957/1/06, в межах якої було вжито спірних заходів, тобто, останньому було відомо про їх існування.

Тобто, має місце обставини за яких ПАТ "СПК Меридіан" будучи обізнаним про існування обмежень встановлених ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006, через три роки після їх вжиття вчиняє правочин з відчуження свого майна, а в послідуючому звертається до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним з підстав укладення його за час існування таких обмежень.

В постановах Верховного Суду України №6-64цс12 від 06.06.2012, №3-669гс15 від 04.11.2015, №3-670гс15 від 21.10.2015, №3-649гс15 від 21.10.2015 останнім було викладено правову позицію, що правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. У разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження цим предметом у інший спосіб саме право заставодержателя є порушеним, а тому саме йому належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Тобто, застосовуючи за аналогією до спірних правовідносин наведену правову позицію Верховного Суду України слід дійти висновку, що правом оскарження дій, пов'язаних з відчуженням майна, на яке було накладено обтяження, з підстав порушення такого обтяження, має виключно особа, на користь якої було встановлені відповідні обтяження.

Отже, підстави вважати, що оскаржуваний договір порушує права ПАТ "СПК Меридіан" відсутні, оскільки останній будучи обізнаним про існування ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2006 сам же і відчужив таке майно, в той час, як вимоги про визнання такого договору недійсним з підстав перебування відчуженого за ним майна під спірним арештом могли б бути заявлені не інакше як позивачами у справі №2-2957/1/06 (№17/272), на забезпечення матеріально-правового інтересу яких відповідні заходи і були вжиті, та виключно у разі якщо б станом на дату такого оскарження спір у такій справі №17/272 ще не був вирішений по суті або існувало б судове рішення про задоволення їх вимоги.

З огляду на викладене відсутні правові підстави для визнання в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України недійсним оскаржуваного Договору з наведених заявником підстав, адже судом не встановлено існування його порушеного права з вчиненням такого правочину, яке підлягало б захисту в обраний ним спосіб, а спірний арешт втратив свою обмежувальну дію.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із завою про визнання недійсним спірного договору, ліквідатором пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим подано письмові пояснення в яких останній просив суд визнати поважними причини пропущення строків позовної давності, а Товариством з обмеженою відповідальністю "СПК БВ Рось", в свою чергу, подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 Цивільного кодексу України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Частиною сьомою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що винятки з правила частини першої цієї статті можуть бути встановлені законом.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спеціальних норм про позовну давність (у тому числі для звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про визнання недійсними угод боржника) не встановлено.

Таким чином, враховуючи, що ліквідатор Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" Шаргало Р.В. звернувся до суду із заявою про визнання договору купівлі-продажу від 17.06.2009 недійсним в березні 2014 року, суд вважає обґрунтованими доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "СПК БВ Рось" стосовно спливу встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь які фактичні обставини, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ліквідатора боржника про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 у справі №15/167-б за нововиявленими обставинами та його скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 86, 112-114 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

Заяву ліквідатора Публічного акціонерного товариства "СПК Меридіан" арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. про перегляд ухвали Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 за нововиявленими обставинами у справі № 15/167-б залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 30.07.2014 - без змін.

Суддя П.П. Чеберяк