КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. Справа№ 910/5092/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Зеленіна В.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Гусаков О.В.;

відповідача: Дейнека О.В.;

третьої особи-1: не з'явився;

третьої особи-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Перша"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 12.04.2017

у справі №910/5092/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"АХА Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Перша"

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача 1) ОСОБА_4

2) приватний підприємець ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування в розмірі 32 163,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" (далі - відповідач) 32 163,88 грн. виплаченого позивачем страхового відшкодування в порядку регресу (зворотної вимоги), оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої страхувальнику позивача було завдано збитків, застрахована за відповідним полісом страхування у відповідача.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи наступне:

- розмір страхового відшкодування має визначатися з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу;

- виходячи з інформації, яка міститься в Акті огляду від 13.10.2016, в даному випадку відсутні підстави для застосування нульового значення коефіцієнту фізичного зносу, оскільки на застрахованому позивачем транспортному засобі були наявні пошкодження, не пов'язані з дорожньо-транспортною пригодою;

- відповідачем було здійснено власний розрахунок страхового відшкодування, згідно з яким виплаті на користь позивача підлягає лише 26 011,70 грн. (32 673,80 (вартість відновлювального ремонту автомобіля) - 6 152,18 (грошовий еквівалент коефіцієнту фізичного зносу) - 510,00 (франшиза за полісом відповідача) = 26 011,70).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/5092/17 було припинено провадження в частині стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 26 011,70 грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору між сторонами. Позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 6 152,18 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/5092/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Загалом доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2017 апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.07.2017, у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці з 03.07.2017, для розгляду справи №910/5092/17 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Зеленіна В.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

В судовому засіданні 06.07.2017 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/5092/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 06.07.2017 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 06.07.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.08.2017.

09.08.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли:

- заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначав про безпідставність та непідтвердженість доводів скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення;

- клопотання про залучення третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 та приватного підприємця ОСОБА_5.

В судовому засіданні 10.08.2017 представник позивача підтримав вищевказане клопотання та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача залишив вирішення клопотання позивача на розсуд суду.

Окрім того, в судовому засіданні 10.08.2017 представники сторін подали клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2017, на підставі ст. ст. 27, 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, клопотання були задоволені судом, залучено до участі у справі як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та приватного підприємця ОСОБА_5, а також продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів. Окрім того, розгляд справи відкладено на 14.09.2017.

04.09.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів на підтвердження надіслання на адресу третіх осіб позовної заяви.

В судовому засіданні 14.09.2017 представник відповідача підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 14.09.2017 представник позивача також підтримав раніше надані пояснення, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представники третіх осіб у судове засідання 14.09.2017 не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третіх осіб у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін і третіх осіб про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутність представників третіх осіб за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 14.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

13.06.2016 між позивачем, як страховиком, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Б. Браун Медікал Україна", як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №87040а6коа (том справи - 1, аркуші справи - 22-24) (далі - Договір добровільного страхування).

За умовами Договору добровільного страхування (п.п.4, 5, 9) предметом останнього є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом (далі - ТЗ) та іншим майном, вказаними у розділах 5 та 6 цього Договору, а саме: автомобілем марки (моделі) "Fiat Doblo" (реєстраційний номер НОМЕР_1), сірого кольору, 2013 року випуску. Страховим ризиком за договором, зокрема, є збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Сторонами Договору добровільного страхування погоджено наступні умови виплати страхового відшкодування: на базі СТО за вибором страховика (п.п15.1 п.15 Договору добровільного страхування).

11.10.2016 на дорозі Київ - Бориспіль 19 км у м. Борисполі відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки "Fiat Doblo" (реєстраційний номер НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_7 та автомобіля марки "Renoult" (реєстраційний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_4 (том справи - 1, аркуші справи - 27-28).

Відповідно до постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.11.2016 у справі №359/8777/16п ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, яку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення (том справи - 1, аркуші справи - 29-30).

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки "Fiat Doblo" (реєстраційний номер НОМЕР_1), який був застрахований позивачем на підставі Договору добровільного страхування.

11.10.2016 страхувальник звернувся до позивача, як страховика, з повідомленням про настання страхової події та заявою про виплату страхового відшкодування (том справи - 1, аркуші справи - 31-33).

Згідно з рахунком СТО №УККЗ008718/НОМЕР_3 від 18.10.2016 (отримувач - ФОП ОСОБА_8.) та ремонтною калькуляцією №1.003.16.0 від 18.10.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 36-41) вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 32 673,88 грн.

Позивач визнав ДТП, яка сталася 11.10.2016, страховим випадком. Згідно зі страховим актом №АХА2171779 від 19.10.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 42-44) сума страхового відшкодування складає 32 673,88 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 32 673,88 грн. на рахунок СТО (отримувач - ФОП ОСОБА_8.), що підтверджується платіжним дорученням №276 125 від 20.10.2016 (том справи - 1, аркуш справи - 45).

Цивільно-правова відповідальність винуватця ДПТ була застрахована у відповідача за полісом №АІ/9813886 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (том справи - 1, аркуші справи - 64, 69).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач звернувся до відповідача із претензією вих.№ЕЛ_1828 від 20.01.2017 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 32 673,88 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 16-17).

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виплатити позивачу суму страхового відшкодування, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача 6 152,18 грн. В частині вимог про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 26 011,70 грн. провадження у справі було припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відносини у сфері страхування регулює Закону України "Про страхування", згідно зі ст. 1 якого страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 5 названого Закону страхування може бути добровільним або обов'язковим.

В ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видом добровільного страхування, зокрема, може бути страхування наземного транспорту.

Види обов'язкового страхування наведені в ст. 7 Закону України "Про страхування", згідно з п.9 ч.1 якої одним із видів обов'язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

В п.37.4 ст. 37 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В частині 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №№АІ/9813886 відповідачем застрахований транспортний засіб, яким було спричинено ДТП, внаслідок чого нанесено шкоду транспортному засобу, застрахованому у позивача. Вина водія ОСОБА_4 встановлена постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.11.2016 у справі №359/8777/16п (том справи - 1, аркуші справи - 29-30).

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації транспортного засобу "Renoult" (реєстраційний номер НОМЕР_2) була застрахована у відповідача на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АІ/9813886), саме відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки "Fiat Doblo" (реєстраційний номер НОМЕР_1) відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АІ/9813886), а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №87040а6коа від 13.06.2016, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив виплату 32 673,88 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення №276 125 від 20.10.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 45).

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За полісом відповідача щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/9813886 франшиза становить 510,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 100 000,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 64, 69).

Позивач звернувся до відповідача із претензією вих.№ЕЛ_1828 від 20.01.2017 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 32 673,88 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 16-17).

Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Вже в процесі судового розгляду відповідачем було здійснено часткову сплату страхового відшкодування на користь позивача у сумі 26 011,70 грн. згідно з платіжним дорученням №45026 від 10.04.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 72).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в частині вимог позивача про стягнення з відповідача 26 011,70 грн. страхового відшкодування спір відсутній, у зв'язку з виплатою відповідачем в процесі розгляду справи вказаних грошових коштів позивачу. Отже, провадження у справі в цій частині вимог підлягає припиненню на підставі п.п.1-1 п.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Судом враховано посилання відповідача на те, що позивачем на враховано вимоги ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності», яка передбачає, що страхове відшкодування складається з вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, і з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.22.1 ст. 22, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В п.п.1.6, 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (із змінами та доповненнями), передбачено, що відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Тобто, в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, яка підлягає відшкодуванню страховиком визначається, виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Норми Закону України "Про страхування" не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку колісного транспортного засобу. Натомість положеннями ст. 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 04.12.2012 у справі №5011-37/5786-2012, від 04.12.2012 у справі № 5011-68/7859-2012).

Відповідно до ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №3-50гс15, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції в силу ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, а також в постановах Вищого господарського суду України від 01.02.2016 у справі №910/6190/15-г, від 02.02.2016 у справі №910/13155/15, від 02.02.2016 у справі №910/25250/15, від 03.02.2016 у справі №910/15485/15, від 04.02.2016 у справі №910/14599/15).

Колегією суддів також враховано, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (аналогічна правова позиція наведена в листі Верховного Суду України від 19.07.2011, постанові Вищого господарського суду України від 24.04.2017 у справі №910/21062/16).

Як уже зазначалось вище, згідно з умовами п.п15.1 п.15 Договору добровільного страхування сторонами договору добровільного страхування погоджено наступні умови виплати страхового відшкодування: на базі СТО за вибором страховика.

Тобто, в даному випадку підставою для виплати позивачем за Договором добровільного страхування страхового відшкодування є рахунок станції технічного обслуговування, офіційного дилера, що виконує гарантійне обслуговування транспортного засобу.

Позивачем надано до матеріалів справи відповідний рахунок СТО №УККЗ008718/НОМЕР_3 від 18.10.2016 та платіжне доручення №276 125 від 20.10.2016 на підтвердження фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" розмір регресного відшкодування обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (в даному випадку позивача), які були здійснені на користь страхувальника.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не поширюється на правовідносини, які виникли за Договором добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №87040а6коа від 13.06.2016.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, стосуються саме страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (в даному випадку - відповідача). Натомість, правовідносини, які виникли між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Б. Браун Медікал Україна" на підставі укладеного між ними Договору добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №87040а6коа від 13.06.2016 відносяться до добровільного страхування. Тобто при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", з урахуванням укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Б. Браун Медікал Україна" договору добровільного страхування.

Закон України "Про страхування" не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, ч.2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 у справі №910/14328/13).

Таким чином, оскільки позивач набув право зворотної вимоги до відповідача, а останній відмовився в добровільному порядку перерахувати позивачу частину страхового відшкодування у розмірі 6 152,18 грн. (32 673,88 (виплачене позивачем страхове відшкодування) - 26 011,70 (виплачене відповідачем в процесі судового розгляду страхове відшкодування позивачу) - 510,00 (франшиза за полісом відповідача) = 6 152,18), права та охоронювані законом інтереси позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності та наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/5092/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/5092/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5092/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

В.О. Зеленін