ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.09.2017 Справа № 905/1362/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

при секретарі судового засідання (помічнику судді) Колтак Т.М.,

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Еквівес, м.Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ, м.Добропілля Донецької області

про: стягнення 291 114,72грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1, за довіреністю №ББУ/ЦОФД58/ББ/16 від 06.12.2016

Товариство з обмеженою відповідальністю Еквівес, м.Київ звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ, м.Добропілля Донецької області про стягнення 291 114,72грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором №1710-ЦД від 07.03.2017р. щодо оплати поставленого товару.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судове засідання зявився, просив суд припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу.

Дослідивши документи, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлено.

10.08.2017р. на адресу суду від позивача надійшла заява №3379 від 08.08.2017р. про зменшення позовних вимог, в якій останній зазначає, що відповідачем була погашена сума основного боргу платіжними доручення № від 31.07.2017р. на суму 145 372,80 грн. та № від 31.07.2017р. на суму 138 991,20 грн.

Позивач називає заяву №3379 від 08.08.2017р. «Заявою про зменшення позовних вимог», але, фактично у прохальній частині даної заяви просить суд припинити провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 284 364,00 грн.

Тому, суд розцінює заяву №3379 від 08.08.2017р. відносно основного боргу в розмірі 284 364,00 грн., як заяву про припинення провадження у справі в цій частині, а не зменшення позовних вимог.

Також, позивачем збільшені позовні вимоги, а саме, донараховані штрафні санкції за період з 16.06.2017р. по 30.07.2017р. на загальну суму 7 833,64 грн.

За збільшення позовних вимог на суму 7 833,64 грн. до оплати підлягає судовий збір в розмірі 117,50 грн.

Але, позивачем не надано доказів оплати судового збору в розмірі 117,50 грн. за збільшення позовних вимог на суму 7 833,64 грн.

Тому, суд відмовляє у задоволенні заяви №3379 від 08.08.2017р. в частині збільшення на суму 7 833,64 грн.

Як слід, в межах справи розглядаються первісно заявлені позовні вимоги.

07.03.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Еквівес (далі постачальник або позивач) та Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ (далі покупець або відповідач) було укладено договір поставки №1710-ЦД (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник зобовязується поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробниче-технічного призначення, у кількості, строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в даному договорі та специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору.

Договір №1710-ЦД від 07.03.2017р. підписаний та скріплений печатками обох сторін без зауважень.

07.03.2017р. на виконання умов договору між сторонами було підписано специфікацію про поставку Електродвигуна АИР 355S 250/1500 та Електродвигуна АИР 355МА У2 200/1000 загальною вартістю 284 364,00 грн.

Строк поставки до 25.04.2017р.

Розрахунки за продукцію, поставлену постачальником за даною специфікацією, виконуються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника впродовж 5 (пяти) робочих днів з 60 календарного дня з дати постачання продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умовами надання постачальником належним чином оформлених податкових накладних та документів, передбачених умовами договору.

Відповідно до товарно-транспортної накладної №РЕ-507 від 28.03.2017р. на адресу відповідача було направлено Електродвигун АИР 355S 250/1500 та Електродвигун АИР 355МА У2 200/1000 загальною вартістю 284 364,00 грн.

Згідно з видатковою накладною №Е-507 від 28.03.2017р. Електродвигун АИР 355S 250/1500 та Електродвигун АИР 355МА У2 200/1000 були отримані з боку відповідача ОСОБА_2 за довіреністю №176 від 27.03.2017р.

На виконання умов специфікації від 07.03.2017р. позивачем 28.03.2017р. був виставлений рахунок на оплату на суму 284 364,00 грн.

Останнім днем оплати за поставлений товар за умова специфікації є 02.06.2017р.

Відповідачем не була оплачена сума в розмірі 284 364,00 грн. за поставлений товар, у звязку з чим, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Оцінивши зміст даного договору з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у власність у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідно до умов специфікації від 07.03.2017р. позивачем було здійснено поставку відповідачу на суму 284 364,00 грн.

Відповідно до п.1-1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. За правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в п.4.4 постанови №18 від 26.11.2012р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», відсутність предмету спору має місце в разі припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи приписи наведених норм, беручи до уваги оплату відповідачем суми основного боргу в розмірі 284 364,00 грн., заяву позивача №3379 від 08.08.2017р. про припинення провадження у в частині стягнення основного боргу 284 364,00 грн., суд дійшов висновку, що провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 284 364,00 грн. підлягає припиненню відповідно до п.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 726,78 грн.

Стаття 230 Господарського кодексу України встановлює, що штрафні санкції це господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. встановив, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

В даному випадку у пункті 6.1 договору поставки №1710-ЦД від 07.03.2017р. зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання будь-якої із сторін взятих на себе за даним договором обовязків, вона несе відповідальність перед іншою стороною у відповідності з вимогами чинного законодавства України , у тому числі, відшкодовує збитки, виплачує штрафні санкції.

Водночас, Закон України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, яка стягується за цим Законом, має бути узгоджений сторонами договору.

Тобто, відсутність домовленості сторін договору про розмір пені, виключає в даному випадку застосування положень цього Закону.

Тому, суд вважає, що позивачем безпідставно розрахована пеня на суму просроченого грошового зобов'язання в розмірі 2 726,78 грн., та як слід, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач застосовує індекс інфляції до заборгованості та просить стягнути додатково 3 696,73 грн., а також 3% річних в сумі 327,21 грн. за період з 03.06.2017р. по 15.06.2017р.

Суд, перевірив розрахунок заборгованості із застосуванням 3% річних та встановив, що розмір 3% річних на суму боргу в розмірі 284 364,00 грн. за період з 03.06.2017р. по 15.06.2017р. дорівнює 303,84 грн. та підлягає до стягнення в розмірі встановленому судом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Як зазначено у п.3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Відповідно до розрахунку позивача інфляційні втрати нараховані за період з 03.06.2017р. по 15.06.2017р., тобто, останнім не дотримані вищевказані вимоги щодо нарахування інфляційних втрат за повний місяць.

У звязку з вищевикладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 3 696,73 грн. за період з 03.06.2017р. по 15.06.2017р.

Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір в розмірі 4 265,46 грн. за вимогу про стягнення 284 364,00 грн. основного боргу підлягає стягненню з відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до поштового конверту, датою направлення позовної заяви на адресу суду є 16.06.2017р., відповідачем сума основного боргу була погашена 31.07.2017р., тобто, після звернення до господарського суду.

У звязку з тим, що спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір в частині припинення провадження у справі підлягає до стягнення з відповідача.

Судовий збір за позовними вимогами щодо застосування відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань розподіляється пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1, 4, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Еквівес, м.Київ до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ, м.Добропілля Донецької області про стягнення 291 114,72грн. задовольнити частково.

Припинити провадження по справі в частині стягнення Товариством з обмеженою відповідальністю Еквівес, м.Київ з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ, місто Добропілля Донецької області заборгованості за договором поставки №1710-ЦД від 07.03.2017р. в розмірі 284 364,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Добропільська ЦЗФ (85000, Донецька область, м. Добропілля, вулиця Київська, 1, ) на корить Товариства з обмеженою відповідальністю Еквівес (02094, місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, будинок 1, офіс 199, ) 3% річних в розмірі 303,84 грн., судовий збір в розмірі 4 270,02 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення підписаний 11.09.2017р.

Рішення набирає законної сили 22.09.2017р.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд згідно розділу XII ГПК України.

Суддя О.М. Сковородіна