ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. Справа № 914/813/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Давид Л.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрнафта

б/н від 19.07.2017 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.2017 р.

у справі № 914/813/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства Укрнафта, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут, м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

про: визнання договору укладеним

За участю представників сторін

від позивача ОСОБА_2Я представник;

від відповідача ОСОБА_3 представник;

від третьої особи не зявився;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/813/17 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Галушко Н.А.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 28.07.17 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 14.09.17.

Розпорядженням керівника апарату №453 від 13.09.17 призначено у справі проведення автоматизованої заміни судді члена колегії у звязку з перебуванням у відсустці судді Гриців В.М.

Згідно з протоколом автоматизованої заміни складу колегії суддів від 13.09.17 до складу судової колегії замість судді члена колегії Гриців В.М. введено до складу судової колегії суддю Давид Л.Л.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.07.17 у справі №914/813/17 (суддя Запотічняк О.Д.) в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Укрнафта до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України про: визнання укладеним договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в редакції ПАТ Укрнафта - відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що внутрішньопромислові трубопроводи позивача є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і позивач не має жодних правових підстав стверджувати, що в даному випадку він надає послуги з переміщення природного газу у звязку з чим відсутні підстави для укладення відповідного договору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ПАТ «Укрнафта» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.17 у даній справі та прийняти нове рішення, ким позовні вимоги задоволити.

В обгрунтування поданої апеляційної скарги ПАТ «Укрнафта» покликається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що укладення договору на переміщення природнього газу є обовязковим, оскільки є необхідною складовою постачання природнього газу населення. При цьому, апелянт покликається на п.1.3 розділу I Постанови НКРЕКП від 12.01.15 №9 відповідно доякого, договір на постачання природньогго газу письмова домовленість сторін (газопостачального підприємства, газорозподільчого підприємства та споживача), що укладається відповідно до типового договору, затвердженого в устанволеному законодавством України порядку, згідно з якого газопостачальне підприємство через газові мережі газорозподільчого підприємства зобовязується постачити споживачеві природний газ, якісні характеритики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобовязується сплачувати вартість природнього газу в розмірі, строк та порядку, передбаченому договором.

Разом з цим, скаржник вказує на те що позивач не здійснює транспортування природнього газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, адже фактично надає послуги з переміщення природнього газу внутрішньопромисловими трубопроводами, а тому така послуга, на думку скаржника, є похідною від основного виду діяльності та надається на договірних засадах.

Тобто, як зазначає апелянт, обовязок для керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних ситстем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природнього газу та газодобувних підприємств укладати договори на транспортуваннz (переміщення) природнього газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Крім того, скаржник вказує на те, що обовязковість укладення договорів на переміщення природнього газу внутрішньопромисловими газопроводами встановлена також Алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природнього газу на яких покладені спеціальні обовязки, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.15 №2516, яким передбачено, що обовязок розрахунку нормативу перерахування коштів та подання його на затвердження в НКРЕКП покладено саме на газопостачальні підприємства яким, зокрема, є позивач.

14 вересня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської област від 12.07.17 у даній справі.

У поданому відзиві відповідач покликається на те, що законодавство не містять імперативних нор, які б зобовязували ТОВ «Львівгаз збут» укласти спірний договір

Щодо посилань апелянта на «Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання», то, як зазначає відповідач, зазначеними нормами передбачено лише можливість за певних обставин укладення договорів на переміщення природнього газу, але не їх обовязковість.

Третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подала, участі свого уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечила, причини ненявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце судового розгляду.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги наявність в матеріалах справи всіх необхідних доказів, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

У судовому засіданні присутні представник позивача та відповідача надали свої пояснення та заперечення, викладені безпосередньо в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 29 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством Укрнафта (газотранспортне підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю Львівгаз збут (замовник) було укладено Договір №15/268-Г на транспортування природного газу магістральними (та/або власними трубопроводами).

За умовами цього Договору газотранспортне підприємство забов'язується надати Замовнику послуги з транспортування природного газу із НЗП Старий Самбір в газорозподільну систему Замовника (для потреб населення) через газорозподільну систему Стрілковичської дільниці по своїх внутрішньопромислових газопроводах, комунікаціях, а Замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу власними трубопроводами.

Відповідно до п. 11.1 договору, він набрав чинності 01.07.2015р. та був укладений на строк до 31.12.2015р. включно. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менш ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

08 грудня 2016 року Публічним акціонерним товариством Укрнафта отримано листа від відповідача про припинення з 31.12.2016р. дії договору №15/268-Г.

16 грудня 2016 року ПАТ Укрнафта листом №15/16-123 направило ТзОВ Львівгаз збут для підписання два примірники Договорів про переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами №16/469-Р - від 16.12.2016 р.

ТОВ Львівгаз збут листом від 28.12.2016 р. повідомив ПАТ «Укрнафта», що надані для підписання Договори не будуть підписуватись у зв'язку з відсутністю потреби отримувати послуги з переміщення газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

З огляду на наведену обставину та покликаючись на те, що такий договір є обовязковим відповідно до вимог ст.179 ГК України, ПАТ «Укрнафта» звернулося до суду з позовом то ТОВ «Львівгаз збут» про визнання договору про переміщення природнього газу укладеним в редакції позивача.

При цьому, ПАТ «Укрнафта» покликається на те, що обовязковість такого виду договорів обумовлена тим, що вимоги провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом встановлені Постановою НКРЕКП від 12.01.2015 №9 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом передбачають, що провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом можливе при укладенні договорів (контрактів) купівлі-продажу природного газу з власниками газу, договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/або договори на розподіл природного газу (за умови, що газопостачальне та газорозподільне підприємство - окремі юридичні особи), а також договори на постачання природного газу, укладені із споживачами, які знаходяться на території ліцензованої діяльності. Обов'язкові умови цих договорів установлені у типових договорах, затверджених в установленому законодавством України порядку (пункт 3.1. (3) розділ III Постанови НКРЕКП від 12.01.2015 №9.

Дослідивши матеріали справи та докази що містяться у ній колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обовязки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом положень ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, зокрема безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання визначені у статті 179 Господарського кодексу України, якою унормовано, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 3 названої статті укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів. За приписами статті 187 цього ж Кодексу судом розглядаються спори, що виникають при укладанні господарських договорів укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з приписами статті 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Отже, порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення, та на спори, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо умов такого договору.

При цьому, можливість розгляду судом цих спорів обумовлюється обов'язковістю договору (за державним замовленням, на підставі правового акта органу державної влади чи місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом). Тобто, спонукання до укладення договору, визнання укладеним договору, можливе, зокрема, тоді, коли хоча б одна із сторін є зобовязаною його укласти через пряму вказівку закону.

Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обовязковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку (постанова ВГС України від 17.03.16 у справі №916/2426/14).

Згідно з статтею 1 Закону України Про ринок природного газу транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNGабо доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про трубопровідний транспорт:

магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма обєктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів;

промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопроводні, теплопроводні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року за № 2493. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України (пункт 2 глави 1 розділу І Кодексу). Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключено оператор газотранспортної системи.

Замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) пункт 2 глави 1 розділу І Кодексу.

Оператор газотранспортної системи здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу (пункт 7 глави 3 розділу І Кодексу).

Відповідно до пункту 43 статті 1 Закону України Про ринок природного газу, точка входу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій природний газ надходить до газотранспортної системи від оєктів, поязаних із видобутком природного газу, газосховища, установки LNG, а також від інших газотранспортних або газорозподільних систем.

Згідно пункту 42 статті 1 Закону України Про ринок природного газу, точка виходу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій оператор газотранспортної системи доставляє природний газ, що знаходиться у газотранспортній системі, до іншої газотранспортної або газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або споживача, приєднаного до газотранспортної системи, або до обєкта, повязаного із видобутком природного газу.

З матеріалів справи, а саме Статуту ПАТ «Укрнафта» вбачається, що ПАТ Укрнафта є газовидобувним підприємством.

Внутрішньопромислові трубопроводи ПАТ «Укрнафта» є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності.

При цьому, здійснюючи господарську діяльність з постачання природного газу для категорії споживачів таких як населення, відповідно до Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою КМУ від 01.10.2015 року № 758, що діяла до 31.03.2017 року включно (далі - Положення № 758), та відповідно до Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 року № 187, що діє з 01 квітня 2017 року (далі - Положення № 187), відповідач є субєктом ринку природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу.

Спеціальний обовязок відповідача це обовязок його як постачальника природного газу, які придбали природний газ у НАК Нафтогаз України відповідно до Положення № 187, постачати такий природний газ побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням.

При цьому, пунктом 12 Положення № 758 визначено, що реалізація природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) з 01.05.2016 року до 31.03.2017 року розраховуються за формулою, з якої не вбачається складової у вигляді вартості послуг газовидобувних підприємств з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами:

Ц р = (Ц опт +В п + Т т + Т р) х К пдв (гривень за 1000 куб. метрів), де

Ц р - роздрібна ціна на природний газ для побутових споживачів або релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності);

Ц опт - регульована оптова ціна на природний газ для постачальника природного газу на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу;

В п - максимальна торгова націнка постачальника природного газу із спеціальними обовязками відповідно до додатка 2;

Т т - тариф на послуги з транспортування природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

Т р- тариф на послуги з розподілу природного газу, установлений НКРЕКП (без урахування податку на додану вартість);

К пдв - коефіцієнт, що враховує податок на додану вартість, визначений відповідно до Податкового кодексу України.

З 01 квітня 2017 року, відповідно до пункту 13 Положення № 187 НАК Нафтогаз України здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 10-12 цього Положення для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та виробників теплової енергії в рамках виробництва теплової енергії з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються релігійними організаціями для провадження їх виробничої діяльності) за ціною, що становить 4942 гривні за 1000 куб. метрів (без урахування податку на додану вартість, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, які підлягають обовязковій оплаті відповідно до умов договорів розподілу природного газу та величини торговельної надбавки (націнки) постачальника природного газу із спеціальними обовязками, максимальний рівень якої визначений пунктом 14 цього Положення).

Згідно з пунктом 14 постачальники природного газу, що закуповують природний газ у НАК Нафтогаз України відповідно до пунктів 10 і 11 цього Положення, зобовязані до 01 квітня 2018 року постачати такий природний газ виключно побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за ціною, в якій торговельна надбавка (націнка) постачальника не може перевищувати 2,5 відсотка ціни природного газу, за якою такі постачальники закупили ці обсяги природного газу у НАК Нафтогаз України відповідно до цього Положення (без урахування податку на додану вартість).

З наведеного вбачається, що вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і повинно враховуватись у ціні на газ власного видобутку. Тарифи на послуги з транспортування газу такими мережами повинні розраховуватися видобувними підприємствами згідно з калькуляцією, виходячи з рівня фактичних витрат та обсягів транспортування газу.

Крім того, відповідно до пункту 3 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 року № 201 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 12 січня 2015 року № 9 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16 березня 2015 року за № 289/26734, на яку посилається позивач у позові, скасовано, тобто з 26.03.2017 року дана постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені пунктом 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу.

Даними ліцензійними умовами обовязку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено.

При цьому, скасованою постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 січня 2010 року № 9 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами, що, як зазначено вище, була чинною до 25.03.2017 року також не передбачено такого обовязку, оскільки ліцензіат був зобоязаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку, а спірний Договір до таких договорів не належить.

Як зазначено місцевим господарським судом, аналогічної позиції дотримується і Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, що вбачається з листа НКРЕКП до ТзОВ Чернівцігаз збут №7390/16.2.1/7-16 від 21.07.2016 р. в якому вказується, що газопроводи газодобувного підприємства відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку природного газу і не є відокремленим видом господарської діяльності, тому вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами відноситься до собівартості видобутого газу і враховується у ціні природного газу власного видобутку.

Крім того, не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на те, що обовязок з укладення спірного Договору встановлено положеннями Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015р №2516, оскільки такий Алгоритм, як зазначено в його пункті 1 установлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців,а тому цей Алгоритм за своїм призначенням не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обовязковості укладення будь-яких договорів і не містить таких положень.

В п. 29 Алгоритму зазначено не про обовязковість укладення певних договорів, а про уповноваження керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу на забезпечення своєчасності укладення відповідних договорів, без зазначення яких саме.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015р №2516 не затверджено типового договору, обовязкового для укладання певними субєктами господарювання.

Крім цього, зазначений Алгоритм та постанова НКРЕКП від 30.09.2015р №2516 є підзаконними нормативно-правовими актами, в той час як відповідно до ч. 3 статті 179 Господарського кодексу України обовязковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Враховуючи вищевикладене, та те, що надання послуг ПАТ «Укрнафта» з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав, у звязку з чим позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню через їх безпідставність.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для її задоволення та скасування рішення Господарського суду Львівської області від 12.07.1.7 у справі №914/813/17 .

Судові витрати покласти на скаржника відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.07.17 у справі № 914/813/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.09.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т. Суддя Давид Л.Л.

Суддя Галушко Н.А.