ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Справа № 910/30096/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А.
суддівСеліваненка В.П. Палія В.В.
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група"Здоров'я"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.05.2017
у справі № 910/30096/15 Господарського суду м.Києва
за позовомКомпанії Novartis AG/Новартіс АГ
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група"Здоров'я", 2.Державної служби інтелектуальної власності України
провизнання недійсним свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та зобов'язання вчинити дії
в судовому засіданні взяли участь представники :
- - позивачаОгнев'юк Я.В., Нікулеско Д.С.
- - відповідача-1Титаренко Ю.П.
- відповідача-2не зявився

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року Компанія Novartis AG/Новартіс АГ звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група"Здоров'я" та Державної служби інтелектуальної власності України, в якій просила суд: 1) визнати недійсними свідоцтва України на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10.09.2015, № НОМЕР_2 від 10.09.2015 та № НОМЕР_3 від 10.09.2015, зареєстровані за Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАРМАЦЕВТИЧНА ГРУПА "ЗДОРОВ'Я", відносно всіх товарів 05 класу МКТП; 2) зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання Свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені "Промислова власність".

Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 (суддя Зеленіна Н.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 (у складі головуючого Пантелієнка В.О., суддів: Станіка С.Р., Остапенко О.М.) у даній справі позов задоволено повністю. Судові рішення мотивовані обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група "Здоров'я" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить суд їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу Компанія Novartis AG/Новартіс АГ заперечує проти доводів скаржника і просить суд залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Державна служба інтелектуальної власності України не надіслала відзив на касаційну скаргу, що в силу положень статті 1112 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України) не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується та не реалізувала процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення була повідомлена належним чином.

Клопотання ТОВ "Фармацевтична група "Здоров'я" про відкладення розгляду справи та продовження строку її розгляду, у зв'язку з необхідністю подання додаткових пояснень, які надійшли на адресу суду 05.09.2017 до початку судового засідання, колегією суддів залишені без задоволення, оскільки статтею 77 ГПК України встановлено, що господарський суд розглядає справу в межах строків, встановлених статтями 69, 1118 цього Кодексу, і розгляд справи може бути відкладено, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Проте, заявником не доведено наявність підстав для відкладення розгляду справи, а його доводи та заперечення викладені у наявних в матеріалах справи документах. До того ж, у заявника було достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, зокрема, подання суду додаткових пояснень, враховуючи те, що касаційна скарга заявника прийнята судом до розгляду ще 07.08.2017, тобто майже місяць тому.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що позивач у справі - Компанія Novartis AG/Новартіс АГ є власником знака для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_2", захищеного свідоцтвом України № НОМЕР_4 від 26.04.2011 для товарів 05 класу міжнародної класифікації товарів і послуг (далі по тексту - МКТП) та знака для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_2", захищеного свідоцтвом України № НОМЕР_5 від 25.09.2014 для товарів 03, 10 класів МКТП.

Державною службою інтелектуальної власності України були зареєстровані знаки для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3 (у вигляді графічних зображень) за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група "Здоров'я" і видано останньому свідоцтва України № НОМЕР_2 від 10.09.2015, № НОМЕР_1 від 10.09.2015 та № НОМЕР_3 від 10.09.2015, які зареєстровані для товарів 05 класу МКТП.

Ухвалюючи судові рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій погодилися з доводами позивача про те, що: знаки для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтв України № НОМЕР_2 від 10.09.2015, № НОМЕР_1 від 10.09.2015 та № НОМЕР_3 від 10.09.2015 не відповідають умовам надання правової охорони та є схожими настільки, що їх можна сплутати із знаками для товарів і послуг за свідоцтвами України № НОМЕР_4 від 26.04.2011, № НОМЕР_5 від 25.09.2014 для споріднених товарів. Знаки для товарів і послуг зареєстровані за відповідачем-1 можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар, відносно зареєстрованих знаків для товарів і послуг за свідоцтвами позивача. Такий висновок судів ґрунтується на підставі висновку судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності № 1088 від 18.07.2016 та висновку повторної комісійної судової експертизи у сфері інтелектуальної власності № 9222 від 15.11.2016.

Судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову у даній справі колегія суддів вважає законними та обґрунтованими, з наступних підстав.

Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (далі - Закон № 3689-XII) знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 499 ЦК України, права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 23.12.1993 № 3771-ХІІ "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" свідоцтво України може бути визнано недійсним у разі невідповідності знака умовам його реєстрації, визначеним законодавством, що діяли на дату подання заявки.

Згідно з підпунктом "а" пункту 1 статті 19 Закону № 3689 свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони.

За приписами абзацу п'ятого пункту 2 статті 6 Закону № 3689 згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Відповідно до пункту 4.3.1.9 Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, які затверджені наказом Державного патентного відомства України від 28.07.1995 № 116, до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов'язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності. Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне вводити в оману, коли є очевидним, що воно в процесі використання як знака не виключає небезпеку введення в оману споживача.

Абзацом другим пункту 3 статті 6 Закону № 3689 передбачено, що не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати із знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім'я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг.

Обставини, зазначені в абзаці п'ятому пункту 2 статті 6 Закону № 3689 та в абзаці другому пункту 3 цієї ж статті Закону, є самостійними підставами для відмови в наданні правової охорони.

При цьому наведений припис абзацу п'ятого пункту 2 статті 6 Закону № 3689 є абсолютним критерієм для відмови в наданні правової охорони та стосується виключно змісту самого заявленого на реєстрацію позначення (його власної видимої оманливості), тоді як можливість сплутування з іншими раніше зареєстрованими або заявленими на реєстрацію знаками інших осіб як відносний критерій та наслідки цього (зокрема, щодо можливості введення в оману) мають правове значення при застосуванні пункту 3 статті 6 та пункту 5 статті 16 Закону № 3689.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Закону № 3689 обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Водночас за приписами пункту 5 статті 16 Закону № 3689 свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.

Згідно із роз'ясненнями пункту 65 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" зазначено, що у вирішенні спорів, пов'язаних із визнанням недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг з підстав невідповідності зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони, для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань (зокрема, про те, чи займає певний елемент домінуюче положення у зображенні знака; чи є підстави вважати, що знак може вводити споживача в оману щодо місця походження та якості товарів, позначених цим знаком; які частини зображення є тотожними з іншим зображенням; чи є схожими знаки настільки, що їх можна сплутати тощо), господарському суду необхідно, якщо схожість не має очевидного характеру, призначати судову експертизу, не перебираючи на себе не притаманні суду функції експерта. Господарські суди не повинні встановлювати схожість знаків для товарів і послуг на власний розсуд. Вирішуючи питання, пов'язані з призначенням судової експертизи, господарським судам слід враховувати викладене у постановах пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" та від 23.03.2012 № 5 "Про деякі питання практики призначення судових експертиз у справах зі спорів, пов'язаних із захистом права інтелектуальної власності".

У пункті 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" роз'яснено, що у вирішенні спорів про захист права інтелектуальної власності на торговельну марку можуть виникнути питання про належність товарів, послуг до споріднених з наведеними у свідоцтві (пункт 5 статті 16, пункт 4 статті 25 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг").

Ці питання повинні вирішуватися з урахуванням таких положень міжнародних договорів у сфері інтелектуальної власності:

- статті 2 Ніццької угоди про Міжнародну класифікацію товарів і послуг для реєстрації знаків, якою, зокрема, встановлено:

(1) З урахуванням зобов'язань, що накладаються цією Угодою, Класифікація має в кожній з країн Спеціального союзу таке значення, яке надається їй у цій країні. Зокрема, Класифікація не зв'язує країни Спеціального союзу ні щодо визначення обсягу охорони знака, ні щодо визнання знаків обслуговування.

(2) Кожна країна Спеціального союзу лишає за собою право використовувати Класифікацію як основну або допоміжну систему.

(3) Компетентні відомства країн Спеціального союзу включають в офіційні документи та публікації про реєстрацію знаків номери класів Класифікації, до яких належать товари чи послуги, для яких реєструється знак;

- статті 9 Сінгапурського договору про право товарних знаків, якою визначено питання класифікації товарів і/або послуг:

1) [Зазначення товарів і (або) послуг] Кожна реєстрація та будь-яка публікація, здійснена Установою, яка стосується заявки або реєстрації та яка зазначає товари й (або) послуги, зазначає товари й (або) послуги за назвами, згрупованими відповідно до класів Ніццької класифікації, з проставленим перед кожною групою номером класу цієї Класифікації, до якого належить ця група товарів або послуг, і представленими в порядку класів зазначеної Класифікації;

2) [Товари чи послуги, які належать до одного класу або до різних класів]

a) Товари чи послуги не можуть уважатися такими, що є подібними між собою на тій підставі, що в будь-якій реєстрації або публікації, здійсненій Установою, вони фігурують в одному класі Ніццької класифікації.

b) Товари чи послуги не можуть уважатися такими, що є подібними між собою на тій підставі, що в будь-якій реєстрації або публікації, здійсненій Установою, вони фігурують в різних класах Ніццької класифікації.

З огляду на викладені положення міжнародних договорів у сфері інтелектуальної власності для роз'яснення питання про спорідненість товарів і послуг з товарами і послугами, наведеними у свідоцтві на торговельну марку [міжнародний цифровий код - (511)] за індексами Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрування знаків (Ніццька класифікація), судам слід призначати судову експертизу, доручаючи її проведення компетентним установам та спеціалістам у сфері інтелектуальної власності.

В даному випадку, питання про те, чи є знаки для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_1, НОМЕР_6 та НОМЕР_7 схожими настільки, що їх можна сплутати, із зареєстрованими знаками для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_2" "ІНФОРМАЦІЯ_2" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_4 та НОМЕР_5, про те, чи є товари 5 класу МКТП, для яких зареєстровані знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ НОМЕР_1, НОМЕР_6 та НОМЕР_7, однорідними з товарами, для яких зареєстровано знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_4, та є спорідненими з товарами, для яких зареєстровано знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № НОМЕР_5, а також про те, чи можуть знаки для товарів і послуг за спірними свідоцтвами України ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар, відносно зареєстрованих знаків для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ НОМЕР_4 та НОМЕР_5 - є питаннями, які входять до предмету доказування у справі, потребують спеціальних знань, а тому судом першої інстанції відповідно до статті 41 ГПК України правомірно призначено судову експертизу, враховуючи відповідне клопотання позивача (т.1, а.с.239-243).

Судами попередніх інстанцій, з урахуванням висновку судової експертизи у сфері інтелектуальної власності № 1088 від 18.07.2016 у даній справі встановлена невідповідність умовам надання правової охорони знаків для товарів та послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_1, НОМЕР_6 та НОМЕР_7.

Відповідно до пункту 18 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати:

- чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи;

- чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі;

- компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень;

- повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним;

- узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи;

- обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно з підпунктом 15.2 пункту 15 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу призначається повторна експертиза, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Як зазначено у пункті 10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", з метою скорочення строків виконання складних за характером та/або багатооб'єктних експертиз можуть створюватися експертні комісії у складі не менш як двох експертів одного напрямку знань (комісійна експертиза) з можливим визначенням в ухвалі про призначення судової експертизи персонального складу такої комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Фармацевтична група "Здоров'я" просило суд першої інстанції призначити у справі повторну судову експертизу об'єктів інтелектуальної власності, на вирішення якої поставити ті ж самі питання, які були поставлені на вирішення первинної судової експертизи, та доручити її проведення Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса. Відповідне клопотання відповідача-1 було задоволено судом у повному обсязі (т.2, а.с.67-70).

Висновком повторної комісійної судової експертизи у сфері інтелектуальної власності № 9222 від 15.11.2016 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса була підтверджена невідповідність умовам надання правової охорони знаків для товарів та послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_1, НОМЕР_6 та НОМЕР_7 відносно зареєстрованих знаків для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ НОМЕР_4 та НОМЕР_5.

Будь-яких розходжень у зазначених висновках первинної та повторної комісійної судових експертиз судами не встановлено.

Відповідно до частини п'ятої статті 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Про недопустимість переоцінки касаційною інстанцією доказів (зокрема, висновків експертів) зазначено у постанові Верховного Суду України від 17.10.2006 зі справи № 14683/6-05 (н.р. 6823/9-92).

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень зі справи, місцевий та апеляційний господарські суди, належним чином дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, два висновки судових експертиз (в т.ч. повторної комісійної судової експертизи № 9222 від 15.11.2016), які здійснені двома різними компетентними судово-експертними установами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що знаки для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_3" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_1, НОМЕР_6 та НОМЕР_7 є схожими настільки, що їх можна сплутати із зареєстрованими знаками для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_2" "ІНФОРМАЦІЯ_2" за свідоцтвами України №№ НОМЕР_4 та НОМЕР_5, та можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар.

Разом з тим, виходячи з аналізу сукупності поданих до матеріалів справи доказів та їх достатності для вирішення спору, судами обґрунтовано відхилені подані скаржником в обґрунтування своїх заперечень документи, а саме: Аналітичний звіт соціологічного дослідження за темою: "ІНФОРМАЦІЯ_1" ФОП ОСОБА_8, висновок № 1/17 експертного дослідження об'єктів інтелектуальної власності від 08.02.2017, рецензію патентного повіреного ОСОБА_9 на висновок комісійної судової експертизи № 9222 від 15.11.2016, висновок науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 025/17 за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 13.02.2017, висновок експерта № 017/СІВ/16 за результатами судової експертизи у сфері інтелектуальної власності від 25.01.2017.

З цього приводу також слід зазначити, що у п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що висновок спеціаліста, наданий заявникові (юридичній чи фізичній особі) на підставі його заяви не може вважатися актом судової експертизи, навіть, якщо відповідний документ має назву "висновок судового експерта" або подібну до неї, оскільки особа набуває прав та несе обов'язки судового експерта тільки після одержання нею ухвали про призначення експертизи.

За таких обставин, встановивши факт невідповідності зареєстрованих знаків для товарів і послуг умовам надання правової охорони, суди попередніх інстанцій прийняли правомірне рішення про задоволення позову про визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10.09.2015, № НОМЕР_2 від 10.09.2015 та № НОМЕР_3 від 10.09.2015 та про зобов'язання Державної служби інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання вказаних свідоцтв України недійсними, про що здійснити публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 ст. 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник не погоджуючись з висновком судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності № 1088 від 18.07.2016 просив суд першої інстанції призначити у справі повторну судову експертизу об'єктів інтелектуальної власності, на вирішення якої поставити ті ж самі питання, які були поставлені на вирішення первинної судової експертизи, та доручити її проведення Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса. Відповідне клопотання скаржника було задоволено судом у повному обсязі (т.2, а.с.67-70).

Відповідний висновок повторної комісійної судової експертизи у сфері інтелектуальної власності № 9222 від 15.11.2016 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса залучено до матеріалів справи та враховано судом при вирішенні спору (т.2., а.с. 100-120).

Крім того, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом принципу рівності сторін, враховуючи наступне.

Обставини розгляду цього спору свідчать про те, що кожній стороні у повному обсязі були надані процесуальні можливості захисту своїх прав, зокрема, надано можливість подати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень. Відповідач, в свою чергу, реалізував своє право подати клопотання про призначення повторної судової експертизи, яке судом було задоволено.

В той же час, недотримання судами процесуального законодавства, яке потягнуло б порушення прав відповідача на судовий захист, в межах даного судового провадження, відповідачем не доведено.

При розгляді справи сторонам забезпечено незалежний, об'єктивний та неупереджений розгляд цього спору.

Щодо посилання в касаційній скарзі на недостатню вмотивованість постанови суду апеляційної інстанції, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Разом з тим, проаналізувавши текст оскаржуваної постанови апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його касаційній скарзі, колегія зазначає, що відповідно до приписів статті 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та пов'язані з вирішенням питання про достовірність поданих ним доказів, які на думку скаржника, у зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судом апеляційної інстанції, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 у справі № 910/30096/15 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і В. П. Селіваненко

В. В. Палій