РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №57/189

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1) Фонду державного майна України

2) Міністерства охорони здоров'я України

до 1) Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів

профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кармен-Інвест"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітальні інвестиції"

третя особа Федерація професійних спілок України

про визнання права власності, визнання недійсним договору та повернення майна

Головуючий суддя Маринченко Я.В.

Судді Спичак О.М.

Сташків Р.Б

Представники сторін:

від прокуратури - Шевченко О.В. (представник за посвідченням);

від позивача 1 - не з'явився;

від позивача 2 - не з'явився;

від відповідача 1 - Бондаренко С.А. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 - не з'явився;

від відповідача 3 - не з'явився;

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства охорони здоров'я України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кармен-Інвест" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітальні інвестиції" про визнання права власності, визнання недійсним договору та повернення майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прокуратурою при проведенні перевірки додержання вимог законодавства під час відчуження державного майна, яке перебуває у віданні Федерації професійних спілок України, виявлено, що за укладеним 31.08.2004 між відповідачем 1, як продавцем, та відповідачем 2, як покупцем, Договором купівлі-продажу № 8000109/2004-34 останній набув у власність нежилий будинок - гараж, розташований за адресою: м. Київ, вул. Курортна, 10б, загальною площею 354,10 м2, право власності на який у подальшому було зареєстровано за відповідачем 3, як комітентом за укладеним між ним та відповідачем 2 Договором комісії від 26.04.2004 № 26/04/2004. Пославшись на те, що відчуження даного державного майна відбулося поза волею власника, без згоди позивача 1, прокурор просив поновити строк звернення з позовом до суду, визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу, витребувати в державну власність із незаконного володіння вказане майно та зобов'язати його передати відповідачу 1.

Суди розглядали справу неодноразово. У процесі розгляду справи прокурор змінив позовні вимоги та просив визнати право власності держави в особі позивача 1 на спірне майно, визнати недійсним з моменту укладення Договір купівлі-продажу та витребувати зазначене майно в державну власність із незаконного володіння.

Останнім рішенням господарського суду міста Києва від 12.04.2013, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2013, позовні вимоги задоволено.

Вищий господарський суд України постановою від 14.04.2014 у справі № 57/189 вищезазначені судові рішення скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що судам необхідно врахувати правовий механізм захисту прав власника в разі звернення останнього до добросовісного вигодонабувача, а також установити, коли саме було порушено право позивача, а не прокурора, який є самостійним учасником судового процесу, та коли позивач дізнався про порушення свого права.

Під час нового розгляду справи ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2014 у справі призначено судову експертизу, провадження зупинено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.05.2017 справу № 902/75/16 прийнято до провадження суддею Маринченко Я.В., поновлено у справі провадження та призначено її до розгляду.

Під час нового розгляду прокурор заявлені позовні вимоги підтримав та зауважив, що відчуження державного майна не змінило форми його власності, у зв'язку з чим позов пред'явлений в інтересах зазначених двох позивачів. Оскільки спірне майно вибуло без їхньої згоди, останнє підлягає витребуванню в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України. Також, прокурор зазначив, що про порушення права держави останній та позивачі дізналися лише під час проведення прокуратурою перевірки, та не були учасниками правовідносин щодо відчуження спірного майна.

На підставі викладеного прокурор просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник прокуратури заявлені позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Позивач 1 просив даний позов задовольнити, пославшись на те, що передане до статутного капіталу відповідача 1 майно, яке перебувало у віданні Федерації професійних спілок України, відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 № 606 передавалося профспілковим органам у відання. У подальшому, згідно з постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ, таке майно тимчасово передано позивачу 1, який згоду на його відчуження відповідачем 1 не надавав. Також, позивач 1 заявив клопотання про визнання причин пропуску позовної давності поважними та його поновлення, мотивоване тим, що позивач 1 взагалі не пропустив строк на звернення до суду, оскільки йому не було відомо про порушення права власності держави та на нього не покладено обов'язку обліковувати реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна.

На підставі викладеного позивач 1 просив задовольнити позов.

Уповноваженого представника в судове засідання позивач 1 не направив, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Позивач 2 також підтримав заявлені позовні вимоги та зауважив, що спірне майно не перебувало у власності відповідача 1, у зв'язку з чим у останнього були відсутні правові підстави для його відчуження.

На підставі викладеного позивач 2 просив задовольнити позов.

Уповноваженого представника в судове засідання позивач 2 не направив, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечував, пославшись, зокрема, на недоведеність перебування спірного майна у власності держави та наявності підстав для поновлення строку позовної давності.

На підставі викладеного відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача 1 проти позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві та поясненнях обставини.

Відповідач 2 уповноваженого представника в судового засідання не направляв, відзиву не надавав, проте про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Відповідач 3 позовні вимоги не визнав, зокрема пославшись на те, що профспілки здійснювали функції суб'єкта господарювання щодо переданого їм майна, а право власності відповідача 1 на спірне майно підтверджується відповідним свідоцтвом. Крім того, відповідач 3 є добросовісним набувачем та не знав і не міг знати про неправомірність відчуження цього майна відповідачем 1, що з урахуванням відповідності оспорюваного договору вимогам чинного законодавства, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Також, відповідачем 3 заявлено про застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного відповідач 3 просив у задоволенні позову відмовити.

Уповноваженого представника в судове засідання відповідач 3 не направив, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Третя особа в письмових поясненнях по справі зауважила, що з огляду на відсутність приватної власності на час передачі державою спірного майна громадським організаціям, останні, маючи статус юридичної особи, отримували його на праві повного господарського відання, у зв'язку з чим станом на 24.08.1991 у третьої особи були законні підстави вважати набуту власність не державною та використовувати її для здійснення статутних завдань. Відтак, підстави для витребування майна та визнання спірного договору недійсним відсутні. Крім того, позивачами не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності.

Уповноваженого представника в судове засідання третя особа не направила, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Ради міністрів Української РСР від 23.04.1960 № 606 всі санаторії, у тому числі й санаторій ім. Першого Травня, були передані у відання Української Республіканської ради профспілок (правонаступник Федерація професійних спілок України).

04.12.1991 Федерацією незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України на базі санаторно-курортних закладів та організацій Української республіканської ради з управління курортами профспілок було створено Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Відповідно до акту прийому-передачі від 24.01.1992, на підставі постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22.11.1991 № 11-1-1 "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" останньому передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, у тому числі санаторій ім. Першого Травня, згідно з переліком до вищезазначеного акту прийому-передачі.

17.09.2003 рішенням № 1/1, оформленим протоколом № 1, загальними зборами відповідача 1 дозволено продаж основних фондів Дочірнього підприємства «Санаторій ім. Першого Травня», розташованих на земельних ділянках, зокрема, по вул. Курортній, 10 (гараж на 6 боксів, згідно з переліком), на конкурсних засадах на підставі незалежної експертної оцінки майна; доручено голові правління укласти договори купівлі-продажу цього майна.

На підставі наказу про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна від 22.12.2003 № 1475-В відповідачу 1 видано свідоцтво про право власності на нежилий будинок - гараж, розташований за адресою: м. Київ, вул. Курортна, буд. 10-б, загальною площею 354,10 м2.

На підставі укладеного 31.08.2004 договору купівлі-продажу нежилого будинку-гаражу № 8000109/2004-34, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаценко І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3087, відповідач 1 передав у власність відповідачу 2 (що діяв на підставі Договору комісії від 26.04.2004 № 26/04/2004, укладеного з відповідачем 3, як комітентом), нежилий будинок - гараж (літ. "Б"), розташований за адресою: м. Київ, вул. Курортна, буд. 10-б, загальною площею 354,10 м2.

Також судами встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем 3.

З метою встановлення вартості спірного майна з та без урахування здійснених відповідачем 3 поліпшень судом призначалась судова оціночно-будівельна експертиза, згідно з висновками якої вартість нерухомого майна з урахуванням поліпшень - 2978400,00 грн., без урахування поліпшень - 2910906,08 грн., вартість невід'ємних поліпшень з урахуванням фізичного зносу - 67493,92 грн.

Як встановлено судом, на виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 № 606 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» (далі - постанова № 606) усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я УРСР зобов'язане було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській Раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим органам у відання.

Згідно з додатком до постанови № 606 у переліку санаторіїв, що передавалися Українській республіканській Раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР, зазначено і санаторій ім. Першого Травня.

Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 № 506-ХІІ введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва від 23.12.1991 № 971 зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», становить 92,92 % розміру статутного фонду.

У той же час профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірний об'єкт був майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

За таких обставин на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 № 2268-ХІІ «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, передані тимчасово Фонду державного майна України.

За змістом постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Отже, оскільки спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» перебувало у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.02.2015 у справі № 3-190гс14, від 18.11.2014 у справі № 3-172гс14, від 16.09.2014 у справі № 3-107гс14.

Із наявних у матеріалах справи документів та наданих до суду пояснень позивача 1 вбачається, що ним не надавалась згода відповідачу 1 на відчуження спірного майна та укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про підприємства, установи організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також, створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття постанови Верховної ради від 24.08.1991 року "Про проголошення незалежності України" і без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відтак, з огляду на недотримання сторонами при укладені спірного правочину вищезазначених вимог чинного на той час законодавства, а також відсутності волевиявлення та згоди власника спірного майна - позивача 1, на його відчуження, оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Абзацем 4 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Судом встановлено, що відповідач 3 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки він не міг знати про відсутність у відповідача 1 права на відчуження майна та наявність перешкод для вчинення останнім правочину щодо відчуження цього майна.

Ураховуючи викладене, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності держави в особі позивача 1 поза її волею і набуто у власність відповідачем 3 за договором купівлі-продажу від особи, яка не мала права його відчужувати, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про повернення цього майна на підставі ст. 388 ЦК України.

Утім, визнання права власності на спірне майно на підставі ст. 392 ЦК України можливе в разі якщо це право власника оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобов'язальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.

Водночас, звернення з даним позовом до суду відбулося внаслідок вибуття нерухомого майна з володіння держави в особі позивача 1 у зв'язку з відчуженням цього майна за договором купівлі-продажу відповідачу 2. Тобто, на момент пред'явлення прокурором позову держава в особі позивача 1 не була власником спірного майна, що унеможливлює застосування передбаченого ст. 392 ЦК України способу захисту права власності. Відтак, у задоволенні даної позовної вимоги суд дійшов висновку відмовити.

Поряд із цим, відповідачем 1 та відповідачем 3 заявлено про застосування строку позовної давності.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Разом із цим, ч. 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Як вбачається із пред'явленого прокурором позову, останній заявлено в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Міністерства охорони здоров'я України.

Судом установлено, що позивач 1 дізнався про порушення свого права у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), до якого було включено і спірний санаторій ім. Першого Травня.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15.

Водночас, позивачем 1 заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, мотивоване тим, що спірне майно не значиться в зазначеному вище Переліку, та на позивача 1 не покладено обов'язку обліковувати реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна.

За приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Поважними слід визнавати тільки такі причини, за яких кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежали та не знаходились під його контролем. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Однак, наведені позивачем 1 причини пропуску строку позовної давності не є належними, оскільки не свідчать про неможливість своєчасного подання позову, враховуючи встановлений судом факт обізнаності позивача 1 про наявність його порушеного права ще в 1996 році. Невнесення до Переліку пооб'єктного складу майна також не може бути визнано судом поважною причиною пропуску, оскільки в даному Переліку йдеться про організації, установи та підприємства, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України, загалом, до якого санаторій ім. Першого Травня (із усім своїм майном) і був включений.

Одночасно, суд зазначає, що на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 позивач 2 передавав спірне майно зі свого відання (що передано до сфери його управління на підставі постанова Ради Міністрів УРСР від 17.04.1956 № 433) у безоплатне відання Української республіканської ради профспілок. Проте, у матеріалах справи відсутні докази наявності в позивача 2 речових прав на це майно після передачі його у відання профспілок. Поряд із цим, управління таким майном наразі законодавчо закріплено саме за позивачем 1, оскільки це майно є державною власністю.

За таких обставин, оскільки відсутні докази наявності порушених прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі позивача 2, не має підстав і для відліку строку позовної давності для позивача 2.

Суд вважає за необхідне зауважити, що у разі коли прокуратурі або органу, уповноваженому здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, в інтересах якої заявлено позов, було відомо про порушене право до проведення прокуратурою перевірки, то посилання прокуратури на обставини такої перевірки як на момент, з якого прокуратура дізналась про порушення права позивача, не ґрунтуються на вимогах закону.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 02.09.2014 у справі № 3-82гс14 та від 23.12.2014 у справі № 3-194гс14 року.

З огляду на викладене, суд зазначає про сплив строку позовної давності, враховуючи відсутність поважних причин для визнання його поновленим, що відповідно до приписів ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі положень ст. 49 ГПК України та залишається за позивачами.

Керуючись ст.ст.33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 15.09.2017

Головуючий суддя Я.В. Маринченко

Судді О.М. Спичак

Р.Б. Сташків