ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року Справа № 911/3972/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О.?головуючого (доповідач),
Карабаня В.Я.,
Ковтонюк Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017
у справі№ 911/3972/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк"
до Приватного акціонерного товариства "Українська національна розрахункова картка"
про за участю від позивача: від відповідача:встановлення господарських правовідносин шляхом визнання терміну дії договору продовженим, Мартинюк Є.В., Рейдель Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 23.12.2016 у справі № 911/3972/16 (суддя Колесник Р.М.) позов задоволено. Встановлено господарські правовідносини шляхом визнання терміну дії договору № 777 про надання послуг процесингового центру, що укладений 01.10.2001 між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк" та Приватним акціонерним товариством "Українська національна розрахункова картка" продовженим на період з 01.01.2017 по 31.12.2017 на чинних умовах даного договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3972/16 (у складі колегії суддів: Сітайло Л.Г. ?головуючого, Пашкіної С.А., Жук Г.А.) рішення Господарського суду Київської області від 23.12.2016 у справі № 911/3972/16 скасовано, і прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3972/16, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 та залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 23.12.2016 у справі 911/3972/16 Господарського суду Київської області.

У касаційній скарзі заявник посилається на недотримання судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача і відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, і матеріалами справи підтверджується, що між Публічним акціонерним товариством "Укргазбанк" та Приватним акціонерним товариством "Українська національна розрахункова картка" 01.10.2001 укладено договір № 777 про надання послуг процесингового центру (далі - договір).

Відповідно до умов договору відповідач прийняв на себе зобов'язання надавати, а позивач використовувати та оплачувати послуги процесингового центру згідно із тарифами.

Відповідно до п. 9.1. договору останній набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє протягом одного року.

Якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін у письмовій формі не заявить про намір розірвати його, то термін дії цього договору продовжується на наступний рік (п. 9.2. договору).

Додатковою угодою № 3-А від 01.09.2003 сторонами викладено п. 9.2. договору у наступній редакції: якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін у письмовій формі не заявить про намір розірвати його, то термін дії цього договору продовжується на кожний наступний рік.

Додатковою угодою № 44 від 31.12.2009 сторонами передбачено, що договір №777 від 01.10.2001 залишається чинним на період з 01.01.2010 по 31.12.2010.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на безпідставне ініціювання відповідачем припинення дії договору з 30.09.2016 у зв'язку з чим просить суд встановити господарські правовідносини шляхом визнання терміну дії договору № 777 про надання послуг процесингового центру від 01.10.2001 продовженим на період з 01.01.2017 по 31.12.2017.

Відповідно до ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Поняття строку визначено ст. 251 Цивільного кодексу України, у ч. 1 якої зазначається, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251 ЦК України).

Судами встановлено, що відповідач листом від 29.08.2016 повідомив позивача про небажання продовжувати строк дії договору, вказав на припинення строку його дії з 30.09.2016 та про припинення надання послуг процесингового центру, починаючи з 01.10.2016.

Після направлення відповідачем зазначеного листа, господарські правовідносини між сторонами тривали у звичайному режимі, зокрема, відповідачем надавалися послуги процесингового центру, а позивачем споживалися ці послуги та проводилася їх щомісячна оплата.

Крім цього, відповідач листом від 21.09.2016 № 1708/501 повідомив про прийняття пропозицій позивача щодо внесення змін до договору, підтвердив продовження надання послуг після надіслання повідомлення про небажання продовжувати термін дії договору, а також зазначив про необхідність приведення до економічно обґрунтованого рівня тарифів та продовження подальших переговорів.

Листом від 12.10.2016 відповідач наголошував на проведенні діалогу щодо зміни умов договору № 777 від 01.10.2001, продовження плідної співпраці сторін у майбутньому в межах договору № 777 від 01.10.2001.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, господарські відносини між сторонами тривали після надсилання відповідачем листа від 29.08.2016. Заперечень щодо неналежного виконання сторонами договірних зобов'язань матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком місцевого господарського суду, що лист відповідача від 29.08.2016 не є доказом повідомлення про небажання продовжувати строк дій договору № 777 від 01.10.2001 в розумінні п. 9.2. договору, та не свідчить про волевиявлення відповідача припинити дію договору.

З пояснень представників сторін вбачається, що на день розгляду справи господарські відносини між сторонами тривають у звичайному режимі.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Частиною 2 ст. 21 ГПК України передбачено, що позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

При цьому, з огляду на встановлені обставини позивачем не доведено, яке саме його суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого може бути поданий відповідний позов, порушено або оспорюються відповідачем.

При цьому, під поняттям "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" розуміють прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві, простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004).

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів; права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, які не є виключними, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення його прав і законних інтересів.

Тобто, з положень Господарського процесуального кодексу України, норм Цивільного кодексу та Господарського кодексу вбачається, що господарський суд розглядає спори на захист порушеного права.

В даному випадку обраний позивачем спосіб захисту права - визнання терміну дії договору продовженим не відповідає передбаченим законодавством способам захисту прав, а враховуючи те, що позивачем не надано доказів наявності між сторонами спору щодо продовження дії договору, зазначені позовні вимоги за своїм змістом зводяться до встановлення юридичного факту.

Встановлення юридичного факту, як спосіб захисту порушеного права не передбачено нормами чинного законодавства.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеному статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи відсутність факту порушення суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов до правильного висновку, що місцевим господарським судом неповно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 у справі № 911/3972/16 підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3979/16 Господарського суду Київської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими обставинами справи.

Таким чином постанова Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3972/16 Господарського суду Київської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3972/16 Господарського суду Київської області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 911/3972/16 Господарського суду Київської області залишити в силі.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж. О.
Судді:Карабань В.Я.
Ковтонюк Л.В.