ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2017 р.Справа № 922/2588/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в о. ХФ ПАТ "Укртелеком" м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Руська Лозова
про стягнення 16966,33 грн.
за участю представників:

позивача - Седньов М.Ю. (довіреність № 744 від 12.12.2016 р.);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Руська Лозова, Дергачівський р.-н, Харківська обл. (далі за текстом - відповідач) 12106,63 грн. основного боргу, 2295,59 грн. пені, 2139,00 грн. інфляційних втрат, 425,11 грн. 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна № 14-19 від 08.08.2014 року щодо сплати орендних платежів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.08.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.08.2017 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.08.2017 р. розгляд справи відкладено на 12.09.2017 р.

В процесі розгляду справи відповідач відзиву на позов не надав.

На судове засідання 12.09.2017 р. прибув представник позивача, який підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач на судове засідання 12.09.2017 р. не прибув, свого уповноваженого представника не направив, про причини неприбуття не повідомив, вимоги ухвал господарського суду Харківської області від 04.08.2017 р. та від 28.08.2017 не виконав.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема, зазначено, що Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема, позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: направлено на його юридичну адресу копії ухвал від 04.08.2017 р. та від 28.08.2017 р. по даній справі. Проте, копія ухвали від 04.08.2017 р. повернулись на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а. с. 65-67).

За таких обставин, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладений договір оренди нерухомого майна товариства № 14-19 від 14.04.2015 року (далі за текстом - договір; а. с. 22-25), до якого сторонами в подальшому вносилися певні зміни, зокрема додатковою угодою № 2 від 10.12.2015 р.

Відповідно до умов договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 2 від 10.12.2015 р.) орендодавець передає, а орендар бере у строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані в м. Харкові на цокольному поверсі чотирьохповерхової будівлі по АДРЕСА_1, загальною площею 20,6 кв. м., а саме: кімната № 2 площею 13,9 кв. м. та кімната № 3 площею 6,7 кв. м. (п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 10.12.2015 р.).

Відповідно до п. 3.1. договору в редакції додаткової угоди № 2 від 10.12.2015 р. за один місяць оренди некомерційного приміщення 50,00 грн., в тому числі ПДВ - 8,33 грн. за 1 м2 орендованої площі. Орендна плата на місяць оренди за 20,6 м2 всієї орендованої площі становить 1030,00 грн., крім того ПДВ 20% - 171,67 грн.

Згідно з п. 3.5. Договору оренди, Орендодавець станом на останній календарний день розрахункового місяця складає акт про надані послуги та не пізніше 17 числа місяця, наступного за розрахунковим, разом із рахунком та податковою накладною надає його орендарю.

Орендар протягом двох робочих днів із дати отримання підписує та повертає орендодавцю перший примірник акта про надані послуги.

Пунктом 3.6. договору сторони погодили, що орендна плата перераховується орендарем у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця не пізніше 27 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно з рахунками, які виставляються орендодавцем не пізніше 17 числа місяця, наступного за розрахунковим, та надаються орендарю разом з актом про надані послуги та податковою накладною.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що щомісячна сума, яка підлягає оплаті, визначається в розмірі 100% орендної плати за попередній місяць та збільшується (зменшується) на суму заборгованості (переплати) за фактично надані послуги попереднього місяця, які утворились на 1 число розрахункового місяця.

Відповідно до п. 6.1.3. договору, орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені договором.

Згідно з 8.2 договору у разі наявності заборгованості по орендній платі, платі за комунальні послуги та інші витратам за договором за попередній місяць станом на 27 число поточного місяця, орендарю нараховується пеня від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, починаючи з 28 числа поточного місяця до дати погашення заборгованості.

Згідно з п. 12.1 договору його укладено на період з 01.04.2015 р. по 31.03.2016 р.

Факт передачі майна позивачем відповідачу в оренду підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання - передачі майна б/н від 06.06.2016 р. підписаним між сторонами (а. с. 25).

Після закінчення визначеного даним договором терміну його дії, цей договір було пролонговано сторонами на той же строк, на який його було укладено в порядку, визначеному ст.. 764 ЦК України.

Згідно з актом передачі-приймання майна б/н від 06.09.2016 р відповідач повернув позивачу об'єкт оренди. Таким чином, з моменту повернення зазначеного об'єкту договірні відносини між сторонами припинилися.

Однак, відповідач за час дії договору своєчасно та в повному обсязі не розрахувався з позивачем за надані орендні послуги, зокрема заборгувавши позивачу 12106,63 грн. за період з січня по вересень 2016 р.

Крім того, на протязі дії договору відповідач допускав прострочення виконання своїх зобов'язань зі сплати орендних платежів, внаслідок чого позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано йому 2139,00 грн. інфляційних, 425,11 грн. 3% річних та 2295,59 грн. пені за загальний період прострочення з 28.02.2016 р. по 30.06.2017 р.

Обставини щодо стягнення заборгованості, інфляційних, річних та пені стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з орендної плати за січень-вересень 2016 р. та її розмір підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Строк оплати орендних платежів визначено умовами договору оренди, та є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої до стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди в сумі 12106,63 грн..

Стаття 610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов'язань щодо сплати заборгованості за договором оренди за послуги, надані в січень-вересень 2016 р.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних та річних за таке прострочення є правомірним.

Як вже було зазначено вище, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні та 3% річних за загальний період прострочення з 28.02.2016 р. по 30.06.2017 р. за кожним з прострочених платежів окремо.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок річних, суд констатує що його здійснено з певними арифметичними помилками та неточностями.

Самостійно здійснивши відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 422,47 грн. річних та 2102,64 грн. інфляційних за згаданий період прострочення за кожним з прострочених платежів окремо.

В решті позову про стягнення інфляційних та річних слід відмовити в зв'язку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд зазначає, що відповідач прострочив виконання своїх зобов'язань щодо оплати на користь позивача орендних платежів за січень-вересень 2016 р. В зв'язку з таким простроченням, позивачем правомірно, на підставі 8.2. договору здійснено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених відповідачем платежів за кожним з платежів окремо.

Суд констатує, що розрахунок здійснено позивачем з урахуванням визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України можливого строку нарахування пені.

Разом з тим, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд приходить до висновку про його часткову арифметичну невірність.

Здійснивши відповідний розрахунок, суд констатує, що розмір пені становить більшу суму ніж та, що заявлена позивачем до стягнення.

Враховуючи, що з урахуванням вимог ст. 83 ГПК України суд при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання на його адресу не надходило, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2295,59 грн. пені.

Крім того, з урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір за подання позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, в сумі 1596,32 грн.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 32-34, 36, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (01601, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18, ) в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (61010, м. Харків, Нетіченська Набережна, 8):

12106,63 грн. основного боргу;

2295,59 грн. пені;

2102,64 грн. інфляційних втрат;

422,47 грн. 3% річних;

1596,32 грн. судового збору;

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017 р.

Суддя О.І. Байбак