РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 906/372/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Саврій В.А. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Ткач Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від 02 серпня 2017 року)

відповідача: не з'явився

третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду Житомирської області від 29 червня 2017 року у справі №906/372/17 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Державного підприємства "Городницьке лісове господарство"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 митниці Державної фіскальної служби України

про стягнення 694 236,12 грн.

Судом розяснено представнику позивача права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області (суддя Тимошенко О.М.) від 29 червня 2017 року у справі №906/372/17 було відмовлено у позові ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі позивач) до Державного підприємства "Городницьке лісове господарство" (надалі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 митниці Державної фіскальної служби України про стягнення 694236,12 грн.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що огляд товарів з усіма супутніми діями (розвантаження, завантаження і т.п.) проводився митним органом на підставі частини 2 статті 325 та частини 5 статті 338 Митного кодексу, які є спеціальними нормами по відношенню до статті 218 цього кодексу. В судовому засіданні не було встановлено будь-яких порушень виявлених під час проведення митного контролю. Отже, обов'язок по оплаті операцій, здійснених під час проведення митного контролю покладається на орган, з ініціативи якого прийнято рішення про його проведення.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 29 червня 2017 року у справі №906/372/17 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Апелянт вважає, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав є недоведеними. Зокрема, скаржник зазначає, що судом порушено право залізниці на справедливий суд, судом обмежено право залізниці на справедливий суд та без поважних причин 29 червня 2017 року не здійснено судове засідання в режимі відеоконференції. Відповідно до частини 2 статті 218 Митного кодексу України "Митні формальності на залізничному транспорті" розвантажувальні, навантажувальні та перевантажувальні роботи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів, або уповноважених ним осіб. Крім того, місцевий суд не взяв до уваги те, що статтею 10 Цивільного кодексу України, частиною 3 статті 1 Митного кодексу України передбачено застосування правил відповідного міжнародного договору, якщо в чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства. Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі СМГС), яка є чинною для України відповідно до закону України "Про правонаступництво України" та Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів. СМГС не містить норм щодо виконання залізницею митних формальності. Згідно з цією угодою працівники прикордонної передавальної станції інформують митницю про перетин кордону залізничним транспортним засобом, подають митниці всі товаросупровідні документи і спільно з митниками перевіряють кількість, номери вагонів, цілісність пломб чи інших охоронних пристроїв. Тобто, предметом спору у цій справі не є стягнення витрат, а стягнення нарахованих провізних платежів за час затримки вагонів №65741688, 66490376, 68746841, що були нараховані відповідно до статей 2, 22, 28, 32 СМГС, а також не визнання правомірності чи не правомірності дій митниці, тобто спір виник із договору перевезення, який регулюється іншими нормами права, зокрема: статтями 16, 22, 28, 32 СМГС, статтею 218 Митного кодексу України, тобто це є різні предмети спору, ніж ті, що регулюються статтею 338 Митного кодексу України. Згідно з пунктом 5.15 роз'яснення Президії Вищого господарського суду України від 29 травня 2002 року №04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні. Зважаючи на викладене, апелянт дійшов висновку про недотримання судом першої інстанції під час вирішення спору в цій справі вимог статей 32, 33, 34, 36, 43 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року у справі №906/372/17 було прийнято до провадження апеляційну скаргу позивача та призначено дату судового засідання на 09 серпня 2017 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 09 серпня 2017 року у справі №906/372/17 розгляд апеляційної скарги ПАТ "Українська залізниця" було відкладено на 13 вересня 2017 року.

14 серпня 2017 року від ПАТ "Українська залізниця" надійшли письмові пояснення №НЮ-1321 від 10 серпня 2017 року у яких зазначено, що день складання акта загальної форми не може вважатися днем, коли позивач (залізниця) довідався про порушення свого права, оскільки складений позивачем акт (форми ГУ-23) не порушує право позивача, а є підставою для нарахування збору та фіксує початок та кінець затримки спірних вагонів. Отже, строк позовної давності належить рахувати не від акта загальної форми про затримку вагонів, а від актів загальної форми про закінчення затримки вагонів, без врахування яких неможливо визначити фактичний термін затримки вагонів.

Від відповідача ДП "Городницьке лісове господарство" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обгрунтування своїх заперечень посилається на доводи викладені в оскаржуваному рішення.

Безпосередньо в судовому засіданні представник позивача повністю підтримала вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, водночас ним було подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке обгрунтоване зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Клопотання представника ДП "Городницьке лісове господарство" судом відхилене як необгрунтоване, оскільки представництво в господарському процесі не обмежується певним колом осіб, тому відповідач зобовязаний добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та забезпечити явку свого представника в судове засідання, таким представником може бути сам керівник, головний бухгалтер, бухгалтер, інші працівники підприємства або представники на підставі доручення, які не перебувають з ним у трудових відносинах.

Крім того, відповідно до пункту 2 ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 09 серпня 2017 року сторонам роз'яснювалось, що неявка їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене, нез'явлення представника відповідача через його зайнятість в іншому судовому засіданні не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників відповідача та третьої особи за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду скасуванню.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2016 року ДП "Городницьке лісове господарство" відправлено зі станції Новоград-Волинський Південно-Західної залізниці вагони №65741688, 66490376, 68746841 з вантажем "деревина паливна", по накладним №494021, 497917, 401091 /а.с.12-14/.

Вантажовідправником вказаних товарів у документах зазначено Державне підприємство "Городницьке лісове господарство", вантажоотримувачем - фірму "Пизец ГмбХ" (Гетваєргассе 1, Відень, 1010, Австрія).

17 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №65741688 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 17 травня 2016 року №10932 /а.с.15/, на підставі заявки ОСОБА_3 митниці ДФС від 17 травня 2016 року №10/16 /а.с.26/, цей вагон подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю та 18 травня 2016 року надано телеграфне повідомлення №110 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника /а.с.30/.

22 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №66490376 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 22 травня 2016 року №10968 /а.с.23/, на підставі заявки ОСОБА_3 митниці ДФС від 22 травня 2016 року №19/17 /а.с.27/, цей вагон подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю надано телеграфне повідомлення від 22 травня 2016 року №161 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника /а.с.31/.

26 травня 2016 року на станцію Батьово прибув вагон №68746841 з вантажем "деревина паливна" та був відчеплений для здійснення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 26 травня 2016 року №10983 на підставі заявки ОСОБА_3 митниці ДФС від 26 травня 2016 року №26/16 /а.с.28/, ці вагони подано для здійснення митного огляду на ділянку митного контролю та 26 травня 2016 року надано телеграфне повідомлення №221 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника /а.с.32/.

За результатами переогляду вантажу інспекторами митниці складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів від 07 червня 2016 року №305010505/2016/ЗМК-09027 /а.с.33/.

20 жовтня 2016 року Львівська залізниця отримала лист від 19 жовтня 2016 року №07-70-61/34/2802 у якому ОСОБА_3 митниця ДФС повідомила про те, що вантаж, що переміщувався в вагонах №65741688, 66490376, 68746841 необхідно подати на ділянки перевантаження станцій Чоп та Батьово для здійснення їх вивантаження та митного огляду /а.с.34/.

З дослідженого колегією суддів вбачається, що дані вагони простоювали на станціях Львівської залізниці до 28 жовтня 2016 року.

Всього на станціях Батьово, Чоп згідно з актами загальної форми №10932, 904, 600, 605, 10968, 10983 за затримку вагонів № 65741688, 66490376, 68746841 залізницею нараховано 694 236,12 грн. /а.с.35-37/.

18 квітня 2017 року позивач направив відповідачу претензію №НЮ-582 про сплату нарахованих платежів в сумі 694236,12 грн. за затримку вагонів, яку залишено без відповіді та задоволення /а.с.38/.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки огляд товарів з усіма супутніми діями (розвантаження, завантаження і т.п.) проводився митним органом на підставі частини 2 статті 325 та частини 5 статті 338 Митного кодексу, які є спеціальними нормами по відношенню до статті 218 цього кодексу. В судовому засіданні не було встановлено будь-яких порушень виявлених під час проведення митного контролю. Отже, обов'язок по оплаті операцій, здійснених під час проведення митного контролю покладається на орган, з ініціативи якого прийнято рішення про його проведення.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються Цивільним кодексом Україні, Господарським кодексом України, Митним кодексом України та іншими підзаконними актами.

За пунктами 2, 5 статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом визначаються Статутом залізниць України (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року №457).

Перевезення вантажів у міжнародному сполученні здійснюється, зокрема, відповідно до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), яка є чинною для України відповідно до Закону України "Про правонаступництво в Україні" та Віденської конвенції про правонаступництво держав.

Статтею 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) визначено, що при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Відповідно до параграфів 1, 2 статті 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) визначено, що перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку передбаченому статтею 31 "Оплата провізних платежів та неустойок".

Згідно з параграфу 1 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: одержувача - перевізнику, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення.

Правове регулювання порядку та умов користування вагонами і контейнерами парку залізниць України, парку залізниць інших держав, а також тих, що належать підприємствам та орендовані ними, за час затримки на коліях залізниць загального користування, здійснюється за Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року №113.

Пунктом 2 Правил користування вагонами і контейнерами встановлено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності вносять плату.

За приписами статті 119 Статуту залізниць України унормовано, що зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Відповідно до пунктів 3, 4 Правил користування вагонами і контейнерами, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами.

У відповідності до пунктів 6, 10, 12, 13 Правил користування вагонам і контейнерами, станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером.

Поряд з цим, нормою статті 46 Статуту залізниць України передбачено плату за зберігання вантажу, що прибув на станцію, строк якого перевищує добу. Безкоштовний строк зберігання вантажу обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Згідно з пунктом 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2000 року, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Пункт 9 Правил зберігання вантажів встановлює, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Таким чином приписами законодавства унормовано обов'язок вантажовідправника, вантажоодержувача сплачувати залізниці плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням. Підстави звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами передбачені в пункті 121 Статуту залізниць України та пункті 16 Правил користування вагонами і контейнерами є вичерпними, затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, до цих підстав не віднесено (пункт 17 Оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання судової практики застосування Статуту залізниць України, інших норм транспортного законодавства" ).

До того ж, як зазначено у пункті 5.15 Роз'яснення президії Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" від 29 травня 2002 року №04-5/601 плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

Згідно з параграфу 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) передбачено, що якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникла по причинам, не залежним від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Таким чином, у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів пов'язану з митним оформленням, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати йому всі платежі виставлені до сплати за користування вагонами.

Як зазначалось вище, у зв'язку з тим, що вагони №65741688, №66490376, №68746841 з номерами відправки №494021, №497917, №401091 простоювали на станціях Батьово та Чоп Львівської залізниці за період з 17 травня 2016 року по 28 жовтня 2016 року у зв'язку з митним оглядом, ПАТ "Українська залізниця" нарахувало ДП "Городницьке лісове господарство" плату за користування вагонами у розмірі 694236,12 грн..

Місцевим господарським судом було зазначено, що витрати на проведення операцій, а також огляд (переогляд) товарів мають відшкодовуватися залізниці органом, з ініціативи якого вони проводились, тобто ОСОБА_3 митницею ДФС України.

Однак колегія суддів вважає такі висновки помилковими, а підстави для покладення обов'язку відшкодування заявлених до стягнення у позовній заяві сум на ОСОБА_3 митницю ДФС необґрунтованими, такими, що суперечать нормам чинного законодавства, з огляду на наступне.

З метою прискорення здійснення митних процедур, удосконалення порядку й умов переміщення через митний кордон України товарів (вантажів) залізничними вантажними поїздами, багажу та вантажобагажу в багажних вагонах, а також для регламентації взаємодії митних органів і залізниць України, спільним наказом Державної Митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18 вересня 2008 року №1019/1143 було затверджено Інструкцію про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України.

За пунктами 2.15., 2.16. Інструкції передбачено, що товари (вантажі), що прибувають на станцію призначення й перебувають під митним контролем, розміщуються в зонах митного контролю, які створюються на коліях загального користування й у яких товари (вантажі) перебувають під охороною залізниці, або, з дозволу митного органу, - в інших місцях чи під'їзних коліях, визначених як зони митного контролю згідно з Митним кодексом України і Порядком створення зон митного контролю та їх функціонування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року №1947.

Працівники залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати з ними будь-які операції (навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування, нанесених на упаковку) без дозволу митниці.

Відповідно до пункту 4.10. Інструкції, у разі надходження на прикордонну передавальну станцію товарів (вантажів), щодо яких є потреба проведення митного огляду (переогляду), посадова особа митниці призначення здійснює необхідні митні процедури відповідно до законодавства України.

У разі надходження на прикордонну передавальну станцію товарів (вантажів) з порушенням вимог цієї Інструкції або товарів (вантажів), щодо яких є потреба провести митний огляд (переогляд), посадова особа митниці призначення в накладній під найменуванням товарів (вантажів) учиняє запис "Пропуск заборонено" і зазначає підставу для прийняття такого рішення. Запис завіряється підписом і відбитком штампа "Під митним контролем" цієї посадової особи, і документи повертаються працівникові станції. Про затримку товарів (вантажів) складається акт загальної форми, у якому зазначається час початку й закінчення проведення митного огляду (переогляду) і який підписується особами, що брали участь у проведенні цього огляду (переогляду) (пункт 4.11. Інструкції).

Приписами частини 5 статті 338 Митного кодексу України унормовано, зокрема, що огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Водночас, частина 2 статті 218 Митного кодексу України, що міститься у главі 32 "Митні формальності на залізничному транспорті", в порівнянні із нормою частини 5 статті 338 Митного кодексу України, якою визначено загальний для всіх видів транспорту порядок здійснення митного огляду, передбачає спеціальні норми проведення митних процедур (контролю) на залізничному транспорті .

Так, відповідно до положень частини 2 статті 218 Митного кодексу України передбачено, що розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

При чому, розглядаючи поняття "інші операції", які здійснюються у разі необхідності проведення митного контролю та митного оформлення товарів, слід дійти висновку, що ними охоплюється і проведення маневрових робіт (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 11 грудня 2014 року у справі № 908/356/14).

Митний контроль товарів у міжнародному залізничному сполученні здійснюється в зонах митного контролю (частина 1 статті 220 Митного кодексу України).

Митними формальностями є сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (пункт 29 частини 1 статті 4 Митного кодексу України).

Колегією суддів встановлено, що дії відділу митного оформлення №4 (Батєво) митного поста "Залізничний" по відношенню до зупинки вагонів відповідача є митними формальностями, на які розповсюджується обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, оскільки такий обов'язок визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

До того ж, дії уповноважених осіб ОСОБА_3 митниці ДФС щодо надання вказівок залізниці по маневруванню складом поїздів відповідача з однієї станції на іншу, з метою вчинення дій необхідних для митного контролю, повністю узгоджується з частиною 2 статті 220 Митного кодексу України, якою передбачено право здійснення митного огляду товарів поза пунктами пропуску через державний кордон або в місцях, визначених керівником органу доходів і зборів за погодженням з керівниками залізничної станції та органу охорони державного кордону України.

Вказане дозволяє запобігти порушенню розкладу руху поїздів на станції затримання вагонів із товаром та обґрунтовує правомірність дій залізниці по стягненню плати за проведення маневрових робіт, навіть за відсутності складених нею пам'яток форми ГУ-45, оскільки відомості про тривалість виконання залізницею маневрової роботи (початок та кінець даної роботи) відображені в актах загальної форми, які були оформлені протягом всього часу затримки рухомого складу вагонів відповідача.

Таким чином, стягнення коштів за користування вагонами, зберігання вантажу, виконання маневрової, огляду/переогляду вантажу та іншої роботи можливе не тільки за умови наявності попередньої згоди вантажовласника на вчинення таких дій, а й у інших випадках передбачених законом, у тому числі у випадку проведення митного контролю та митного оформлення товарів.

Аналогічної позиції притримується Вищий господарський суд України у своїх постановах від 01 березня 2017 року у справі № 907/501/16, від 29 травня 2017 року у справі № 924/1178/16.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

У свою чергу, майнова відповідальність перевізників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, може наступати за обставин, які засвідчуються актами (частина 1 статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", стаття 129 Статуту залізниць України).

З дослідженого колегією суддів вбачається, що на підставі актів загальної форми ГУ-23 № 10932 від 17 травня 2016 року, № 10968 від 22 травня 2016 року, №10983 від 26 травня 2016 року, №600 від 26 жовтня 2016 року, №605 від 28 жовтня 2016 року та №904 від 22 жовтня 2016 року, які складено відповідно до приписів чинного законодавства, що регулюють вказані правовідносини, було розраховано плату за користування вагонами, збір за зберігання, зважування вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, збір за участь представника залізниці при зважуванні товару, збір за подання/забирання вагону з під'їзної колії, тариф та плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею через затримку вагонів відповідача за номерами №65741688, №66490376, №68746841.

Вищевказані нарахування також внесено до накладних з номерами відправки №494021, №497917, №401091.

Так, плату за користування вагонами застосовано позивачем відповідно до пункту 1 розділу 5, табл. 1 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами" ставка за користування вагоном за 45 годин 206,20 грн., понад 45 годин - 16,00 грн. за кожну годину за 1 вагон, із урахуванням коефіцієнта, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами, в розмірі 2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за зберігання вантажу нараховано відповідно до пункту 2 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами", а саме: після закінчення терміну безоплатного зберігання нараховується збір за кожну добу у розмірі: 4,00 грн. за одну тону при зберіганні вантажів у вагонах, у тому числі у контейнерах за масу брутто, округлену до повних тонн, та збір за кожну добу 1,60 грн. за одну тону - при зберіганні вантажу на землі.

Телефонограмний збір нарахований відповідно до пункту 10 розділу 3, табл. 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами" ставка за повідомлення телеграфом 53,00 грн*2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за зважування вантажу нараховано відповідно до пункту 4.1 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами" за ставкою за 1 вагон 75,20 грн*2,302 (коефіцієнт коригування).

Плату за маневрові роботи нараховано у відповідності до пункту 1.8 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами" за ставкою у розмірі 292,60 грн. за кожні півгодини роботи локомотива залізниці, що виконується не одночасно з подачею вагонів.

Плату за участь представника залізниці при зважуванні вантажу нараховано відповідно до пункту 4.2 розділу 3 "Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та повязані з ними послугами".

Вказані вище акти загальної форми, надані позивачем, приймаються як належна підстава для задоволення позовних вимог, оскільки акти містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею, у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому оцінюються колегією суддів як належні докази понесення залізницею додаткових витрат, що пов'язані з митними формальностями, оскільки ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній формі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

Окрім того, факт проведення залізницею операцій, пов'язаних з оглядом товару за запитом митниці, ніким не заперечується, отже витрати залізниці мають бути відшкодовані по факту їх завдання вантажовідправником товару, який, в свою чергу, може стягнути понесені ним збитки у розмірі вартості сплачених витрат з органу, з ініціативи якого було проведено затримання товару на залізниці в регресному порядку.

Враховуючи вищезазначене, та те, що чинним законодавством не передбачено, що плата за користування вагонами є безкоштовною, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" про стягнення з ДП "Городницьке лісове господарство" плати за користування вагонами у розмірі 694236,12 грн., оскільки в матеріалах справи містяться докази, що підтверджують розмір додаткових витрат залізниці через затримку вагонів №65741688, №66490376, №68746841 для проведення митного огляду.

Стосовно заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 митниці Державної фіскальної служби України про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Тлумачення частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України, положення якої сформульовано із застосуванням слова лише, та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується тільки на підставі заяви, зробленої стороною у справі.

Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 ГПК передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 ГПК та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності з нормами ГПК, колегія суддів звертає увагу на той факт, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, в той час як треті особи без самостійних вимог на предмет спору правом подачі вище вказаної заяви не наділені (пункт 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Таким чином, заява ОСОБА_3 митниці ДФС про застосування строку позовної давності у справі №906/372/17 не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволити, рішення господарського суду Житомирської області від 29 червня 2017 року у справі №906/372/17 скасувати.

Прийняти нове рішення. Позов задоволити.

Стягнути з Державного підприємства "Городницьке лісове господарство" (11714, вул. 13 Жовтня, 5, смт. Городниця, Новоград-Волинський район, ) на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, вул.Тверська, 5, м.Київ, ) 694236,12 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів, 10413,54 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 11454,89 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 906/372/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Огороднік К.М.