ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 910/16953/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Козир Т.П.,
Губенко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1. Державного підприємства "Адміністрація річкових портів"; 2. Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот";
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 16.05.2017
та на рішеннягосподарського суду міста Києва від 07.02.2017
у справі№ 910/16953/16 господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Адміністрація річкових портів"
доПублічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот"
треті особиМіністерство інфраструктури України; Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт";
простягнення 2 946 671,52 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ДП "Адміністрація річкових портів" Сербулов О.В., Черкашин О.А.,

- ПАТ "СК"Укррічфлот" Кішинський Д.Г., Денисенко О.М.,

- Міністерства інфраструктури України Новак А.А.,

- ДП "Херсонський морський торговельний порт" Колесник Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.02.2017 у справі №910/16953/16 (суддя Борисенко І.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 (судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В., Суховий В.Г.), частково задоволений позов Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" (надалі позивач/ДП "АРП") до Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (надалі відповідач/ПАТ "СК "Укррічфлот"), треті особи у справі: Міністерство інфраструктури України, Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" про стягнення 2 946 671,52 грн., за рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 146 699,06 грн. основного боргу, 119 930,27 грн. інфляційних втрат, 10 954,10 грн. 3% річних та 4 163,75 грн. судового збору.

Позивач та відповідач, не погоджуючись із вказаними рішенням та постановою, звернулися до Вищого господарського суду України із касаційними скаргами. Відповідач у касаційній скарзі наголошує на тому, що договір управляння майном, на підставі якого стягнуто з нього заборгованість, є припиненим з 24.12.2013; на майно, яке було предметом цього договору був встановлений сервітут судовим рішенням, а тому, у відповідача не було та не має підстав сплачувати будь-яку винагороду за договором управляння майном.

Позивач у касаційній скарзі стверджує про те, що договір управління майном не припиняв свою дію, а діяв до вересня 2016 року включно, а відтак, відповідач мав сплачувати позивачу грошові кошти, які передбачені за цим договором.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача основну суму заборгованості за договором управління майном б/н від 31.10.2006 в частині оплати вигоди від майна, переданого в управління, за період з грудня 2013 року по вересень 2016 року включно, у розмірі 2 337 239,15 грн., інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 531 573,42 грн., 3% річних від суми боргу у розмірі 77 808,95 грн.

В обґрунтування підстав заявленого позову, позивач посилається на те, що відповідач, починаючи з грудня 2013 року перестав сплачувати передбачену договором управління майном вигоду, належну позивачу.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, встановили наступні обставини:

- 31.10.2006 між Державним підприємством "Адміністрація річкових портів" (позивачем), як установником управління, та Дочірнім підприємством "Херсонський морський торговельний порт" Акціонерної судноплавної компанії "Укррічфлот", правонаступником якого є ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" (відповідач), як управителем, укладено договір управління майном б/н (надалі - договір);

- предметом укладеного між сторонами договору є зобов'язання позивача передати відповідачу на певний строк державне нерухоме майно (гідротехнічні споруди - пірси та причали) в управління, а також зобов'язання відповідача за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах позивача (пункт 1.1. договору);

- згідно з п.п. 4.1 та 4.2 договору строк його дії становить один рік з дня його нотаріального посвідчення та державної реєстрації; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення його строку, договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах за умови обов'язкового погодження органом управління державним майном;

- 24.12.2008 між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору управління майном б/н від 31.10.2006, відповідно до якої договір було викладено у новій редакції, зокрема, п. 4.1. відносно строку дії договору, та змінено з одного року до семи років; вказана додаткова угода була визнана в судовому порядку дійсною в частині встановлення семирічного строку його дії;

- Міністерством транспорту та зв'язку України, як органом управління державним майном, листом від 03.03.2010 за №1089/04/14-10 було погоджено продовження терміну дії договору до 30.09.2016;

- пунктом 8.2 договору сторони узгодили, що у разі відмови однієї сторони від договору управління майном, вона повинна письмово повідомити про це іншу сторону за 60 календарних днів до припинення договору;

- рішенням господарського суду міста Києва від 05.08.2013 у справі №910/13850/13 (яке набрало законної сили 24.12.2013) було встановлено Публічному акціонерному товариству "Судноплавна компанія "Укррічфлот" сервітут щодо об'єктів нерухомого майна, зокрема причалів, що є предметом договору, строком на 49 років;

- відповідач з власної ініціативи та в добровільному порядку, розпочав здійснювати оплату за користування причалами на підставі сервітуту. Зокрема, за період з квітня 2014 року по серпень 2016 року АСК "Укррічфлот" сплатило на користь ДП "Адміністрація річкових портів" грошові кошти на загальну суму 1 369 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями;

- вказані грошові кошти приймалися ДП "Адміністрація річкових портів" в якості плати за користування всіма причалами на підставі сервітуту згідно з рішенням господарського суду міста Києва від 05.08.2013 у справі №910/13850/13, в тому числі й тими причалами, за які позивач просить суд стягнути з АСК "Укррічфлот" вигоду від майна за період з грудня 2013 року по вересень 2016 року;

- між ДП "Адміністрація річкових портів" та ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" були підписані проміжні акти приймання-передачі користування майном на підставі сервітуту від 31.03.2016, від 23.06.2016, від 30.06.2016, від 31.07.2016, від 31.08.2016, згідно з якими ДП "Адміністрація річкових портів" визнає наявність у ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот" всіх сервітутних прав, які виникли на підставі рішення господарського суду міста Києва від 05.08.2013 у справі №910/13850/13;

- у зв'язку з набранням 24.12.2013 законної сили рішенням господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі №910/13850/13, відповідач звернувся до позивача з листом від 23.01.2014 №08-02-03/5 (що підтверджується поштовою квитанцією від 24.01.2014 №5713), в якому повідомив позивача про встановлення сервітуту на гідротехнічні споруди на підставі рішення суду, про виникнення правової колізії, відповідно до якої відповідач змушений двічі сплачувати за користуванням причалами - на підставі Договору та на підставі судового рішення, та повідомив, що починаючи з 24 грудня 2013 року у відповідача відсутні будь-які підстави сплачувати на користь позивача вигоду від майна, що передане в управління, а самі договори управління майном є такими, що не створюють будь-яких правових наслідків для відповідача;

- листом від 23.01.2014 №08-02-03/5 позивачем надано відповідь на лист відповідача, в якому, позивач зазначив, що договір управління майном недійсним не визнавався, а тому продовжує свою дію, рішення господарського суду м. Києва від 05.08.2013 у справі №910/13850/13 було оскаржено в касаційному порядку до Вищого господарського суду України; крім того, запропонував, що з метою запобігання правової колізії щодо дії одночасно на одне й теж саме майно договорів управління майна та сервітуту, позивач погодився у випадку залишення без змін Вищим господарським судом України судових рішень у справі №910/13850/13, розглянути питання щодо укладання з відповідачем додаткових угод до договору управління майном, на підставі яких припинити дію цього договору.

Отже, встановивши наведені обставини, суди попередніх інстанцій, керуючись п. 8.2 договору, приписами ст. 651 ЦК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України, прийшли до висновку, що відповідач, направивши позивачу листа від 23.01.2014, в якому вказав про те, що у зв'язку з набранням чинності судовим рішенням, яким встановлений сервітут на майно, яке є предметом договору управління, для уникнення подвійної сплати за майно, яке є предметом договору управління майном та на яке встановлений сервітут, скористався своїм правом, передбаченим у п. 8.2. договору та у ст. 651 ЦК України, на односторонню відмову від договору, а відтак, договір управління майном є припиненим з 25.03.2014 (після 60 днів з дня направлення відповідачем позивачу листа). Виходячи з чого, стягнули з відповідача вигоду за договором управління майном, починаючи з 24.12.2013 (дата набрання чинності судовим рішенням про встановлення сервітуту) по 25.03.2014 у розмірі 146 699,06 грн. Крім того, судами попередніх інстанцій були перераховані заявлені до стягнення з відповідача інфляційні та 3% річних, виходячи із фактично стягнутої суми заборгованості.

Вищий господарський суд України вважає передчасними такі висновки судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 627 ЦК України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 № 6 господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Так, як вказувалося вище, пунктом 8.2 договору сторони узгодили, що у разі відмови однієї сторони від договору управління майном, вона повинна письмово повідомити про це іншу сторону за 60 календарних днів до припинення договору.

Тобто, сторони вказаним пунктом договору узгодили, що у разі відмови однієї сторони від договору, вона повинна повідомити про це іншу сторону, а також встановили за скільки днів таке повідомлення має бути здійснено.

В той же час, колегія суддів вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про те, що лист відповідача від 23.01.2014 на ім'я позивача, в якому відповідач заявив, що, зокрема, договір від 31.10.2006 не створює буд-яких правових наслідків для ПАТ "Судноплавна компанія "Укррічфлот", може свідчити про реалізацію відповідачем свого права, встановленого в п. 8.2. договору, на відмову від договору; тобто, судами достеменно не досліджено, чи може розцінюватися такий вислів відповідача про те, що договір управління майном не створює для нього будь-яких правових наслідків, як одностороння відмова від договору і, відповідно, можливості застосування до даної ситуації положень вказаного пункту договору в частині встановленого в ньому строку для здійснення такого повідомлення. При цьому, поза дослідженням і увагою судів попередніх інстанцій залишився наявний в матеріалах справи лист позивача від 11.11.2014 на ім'я відповідача про розірвання договору управління майном в порядку п. 8.2. цього договору, і відповідно, не встановлено наявність чи відсутність підстав для розірвання договору за цим листом і в строки, визначені в п. 8.2. договору.

Наведені порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права - ст.ст.42, 43, 47, 43 ГПК України, є підставою для скасування прийнятих у даній справі судових рішень, адже за наведених обставин (недослідження листа позивача від 11.11.2014, передчасна оцінка, надана листу відповідача від 23.01.2014), колегія суддів вважає передчасними розміри стягнутих з відповідача заборгованості за договором управління майном, а також нарахованих на неї інфляційних, 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не в повному обсязі розглянуто справу та не надано оцінки всім її матеріалам, які мали бути досліджені. Виправлення допущених судами попередніх інстанцій порушень призвело б до виходу судом касаційної інстанції за межі перегляду справи у суді касаційної інстанції, адже потребує переоцінки встановлених судами доказів та встановлення нових обставин, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а тому, прийняті у даній справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд. Під час здійснення нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" та Публічного акціонерного товариства "Судноплавна компанія "Укррічфлот" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 07.02.2017 у справі № 910/16953/16 скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Т.П. Козир

Н.М. Губенко