РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/15979/16

За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в

особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських

портів України»

До Державного агентства резерву України

Про стягнення 121 718,26 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Сидоренко Д.О.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 71 584,93 грн. за Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2016р. порушено провадження у справі № 910/15979/16 та призначено її до розгляду.

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідача на свою користь 121 718,26 грн. Вказану заяву було прийнято судом до розгляду.

За результатами судового засідання 20.10.2016р. суд дійшов висновку про призначення по справі судової експертизи та зупинення провадження у справі №910/15979/16, про що прийняв відповідні ухвали.

12.12.2016р. до Господарського суду міста Києва надійшов лист №17430/16-45 до якого долучено клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової експертизи та нагадування про необхідність попередньої оплати призначеної експертизи.

Розпорядженням №05-23/298 від 27.01.2017р. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу №910/15979/16 передано на розгляд судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017р. суддею Ващенко Т.М. прийнято справу № 910/15979/16 до свого провадження, поновлено провадження у справі №910/15979/16., зобов'язано позивача надати суду: договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №16-П-ІЗФ-13/ф50/22 від 26.09.2013р.; акт прийому - передачі (переміщення) матеріальних цінностей мобілізаційного резерву; акт виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015 рік (поквартально); акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву згідно договору №16-П-ІЗФ-13/ф50/22 від 26.09.2013р.; відомість Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії про пункти зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та їх складські площі за 2014 р.; позабалансовий рахунок 02 «Активи на відповідальному зберіганні» ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії за 2015 р.; інвентарні картки обліку основних засобів (столярний цех РСГ, вбудована котельня, авторемонтній, електроцех), що задіяні у процесі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву; відомість нарахування зносу на основні засоби (столярний цех РСГ, вбудована котельня, авторемонтній, електроцех), що задіяні у процесі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву; регістри бухгалтерського обліку та аналітичні відомості по бухгалтерських рахунках, де відображено формування складу витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву в рамках укладеного з відповідачем договору № 16-П-ІЗФ-13/ф50/22 від 26.09.2013р. (за статтями витрат, згідно кошторису (помісячно)); регістри бухгалтерського обліку та аналітичні відомості по бухгалтерських рахунках, де відображено заборгованість Державного агентства резерву України перед Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» за договором № 16-П-ІЗФ-13/ф50/22 від 26.09.2013 року, та зупинено провадження у справі № 910/15979/16 на час проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

07.07.2017р. до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз разом з матеріалами справи № 910/15979/16 надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 17430/16-45 від 19.04.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2017р. поновлено провадження у справі № 910/15979/16, та призначено її до розгляду на 25.07.2017р. о 10-00.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 29.08.2017р. о 11-00.

Представник позивача в судове засідання 29.08.2017р. не з'явився, вимоги попередніх ухвал Господарського суду міста Києва у справі № 910/15979/16 не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином

28.08.2017р. відповідач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися висновком судово-економічної експертизи №17430/16-45 від 19.04.2017р.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.08.2017р. підтримав вищевказане клопотання та просив суд його задовольнити.

Суд розглянув подане клопотання відповідача в судовому засіданні 29.08.2017р., та дійшов висновку про його задоволення.

Ухвалою від 29.08.2017р. розгляд справи було відкладено на 12.09.2017р.

11.09.2017р. представником позивача через відділ діловодства господарського суду подано письмові пояснення по справі.

Представник відповідача у судове засідання 12.09.2017р. не з'явився, проте, через відділ діловодства суду вказаним учасником судового процесу було подано клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з висновком судової експертизи.

Представником позивача проти задоволення клопотання заявника було надано заперечення.

Судом було розглянуто та відхилено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд зазначає, що ухвалою 11.07.2017р. судом було зобов'язано, в тому числі, відповідача надати пояснення по суті спору з урахуванням вимог висновку, складеного за наслідками проведення судової експертизи.

Таким чином, суд зауважує, у відповідача було більш ніж достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та змістом висновку №17430/16-45 від 19.04.2017р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Проте, вказаним учасником своїх прав протягом більш як двох місяців реалізовано не було, вимоги суду щодо надання відповідних пояснень не надано.

Наразі, слід зауважити, що справа №910/15979/16 розглядається з 30.08.2016р., а отже, подальше відкладення її розгляду може призвести до порушення прав заявника та приписів ст.69 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості клопотання Державного агентства резерву України та відсутності підстав для його задоволення.

В судовому засіданні 12.09.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, приймаючи до уваги строки розгляду справи, передбачені ст.69 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 12.09.2017р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 26.09.2013р. між Державним агентством резерву України (держрезерв) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (зберігач) було укладено договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 якого держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр.

Відповідно до п.1.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у складських приміщеннях, на майданчиках, у холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах, зерносховищах зберігача.

У розділі 2 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. визначено права та обов'язки зберігача. Зокрема, вказано, що зберігач зобов'язаний вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду; щороку подавати держрезерву: станом на 1 січня - звіт форми №12 до двадцятого січня наступного за звітним року; станом на 1 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також відповідальність цінностей цілям, для яких вони призначені за формою, встановленою держрезервом до 10 липня кожного року; щороку разом з річним звітом форми №12мр подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з додатком №2 до Постанови №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України.

Згідно п.3.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. держрезерв зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на дані цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відшкодування витрат з урахуванням податку на додану вартість із зберіганням цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між держрезервом та зберігачем (п.п.4.1, 4.2 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р.).

У п.7.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. вказано, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з відповідального зберігання матеріальних цінностей.

За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За поясненнями представника позивача, як із боку відповідача підтверджені, на підставі договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. Державним агентством резерву України було передано на відповідальне зберігання Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» майно.

Листом №04/211/1805 від 26.12.2014р. позивачем було скеровано на адресу відповідача матеріали річного звіту з мобілізаційного резерву Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Листом №14/11/05/97/504 від 22.04.2015р. звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2013р. було повернуто позивачу без розгляду у зв'язку з ненаданням кошторису на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2013р.

Супровідним листом №04/211/1805 від 26.12.2014р. заявником було скеровано відповідачу матеріали річного звіту за 2014р. та кошторис витрат на 2015р.

У листі вх.№1656/01-09 від 23.06.2016р. відповідачем було повідомлено зберігача про відсутність підстав для погодження кошторису на 2015р.

Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було направлено відповідачу листом №1223/04/10-15 від 05.07.2016р. звіт по витратам на зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву в приміщенні за 2015р.

Листом №2533/0/4-16 від 20.07.2016р. Державним агентством резерву України повідомлено заявника про непогодження звіту по зберіганню матеріальних цінностей за 2015р.

За твердженнями заявника, які з боку відповідача не заперечувались, Державним агентством резерву України витрати Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання цінностей за 2015р. в сумі 121718,26 грн. відшкодовано не було, грошові кошти в означеному вище розмірі не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено на необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, зокрема, встановлення обґрунтованості визначеного заявником розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р., судом ухвалою від 20.10.2016р. було призначено по справі судову експертизу.

Статтею 41 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Ухвалою від 20.10.2016р. на вирішення судової експертизи було покладено наступні питання: чи підтверджуються документально витрати державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на зберігання цінностей державного матеріального резерву за 2015 рік; яку суму складають фактично понесені витрати державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) на зберігання цінностей державного матеріального резерву за 2015 рік; чи відповідає механізм розрахунку суми витрат державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) по відповідальному зберіганню мобілізаційному резерву за 2015 рік Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей, державного резерву, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 року № 532; чи відносяться вказані витрати державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) по відповідальному зберіганню мобілізаційного резерву до витрат, пов'язаних зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та які саме витрати підлягають відшкодуванню, відповідно до норм Постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 року № 532; чи відповідають складені державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) кошториси витрат за 2015 рік вимогам Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей, державного резерву, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12 квітня 2002 року.

Проведення судової експертизи було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

За наслідками проведення судової експертизи експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз було вкладено висновок №17430/16-45 від 19.04.2017р.

За змістом ст.42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі і копія його надсилається сторонам.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У п.18 Постанови №4 від 23.03.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» викладено правову позицію про те, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок судової експертизи, складений експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, суд знаходить його таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.

У висновку №17430/16-45 від 19.04.2017р. судової експертизи вказано про підтвердження документально витрат Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р. в рамках виконання умов договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р.

Судовим експертом встановлено, що сума витрат, понесених Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р. в рамках виконання договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. становить 101 431,88 грн., крім того, податок на додану вартість в розмірі 20286,38 грн.

За насідками проведення експертного дослідження по справі, судовим експертом визначено, що механізм здійсненого заявником розрахунку на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 2015р. відповідає порядку, визначеному в Постанові №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву».

У висновку №17430/16-45 від 19.04.2017р. вказано, що витрати, наведені позивачем у звіті про витрати на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р., (заробітна плата працівників з нарахуваннями, вартість паливних матеріалів, амортизація основних виробничих фондів, задіяних в процесі зберігання, оплат земельного податку) відносяться до витрат, визначених у Постанові №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву».

Експертом встановлено, що кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р. Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» складено у відповідності до вимог Постанови №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву».

Наразі, суд зазначає, що жодних заперечень чи непогоджень з результатами судової експертизи, відповідачем не наведено.

Проте, як вказувалось вище, ухвалою 11.07.2017р. судом було зобов'язано, в тому числі, відповідача надати пояснення по суті спору з урахуванням вимог висновку, складеного за наслідками проведення судової експертизи.

Тобто, суд зауважує, у відповідача було більш ніж достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та змістом висновку №17430/16-45 від 19.04.2017р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, з огляду на наявні в матеріалах справи докази понесення заявником у 2015р. витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 121718,26 грн., яке здійснювалось в межах договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р., суд дійшов висновку, що заперечення відповідача стосовно необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р. є юридично неспроможними та спростовуються представленими суду доказами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2, п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України, сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, виходячи з наведеного вище, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку щодо виникнення у Державного агентства резерву України обов'язку з відшкодування витрат Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2015р. в сумі 121 718,26 грн.

При цьому, судом враховано, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги позицію Конституційного суду України, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів належного виконання своїх обов'язків за договором №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013р. в частині відшкодування витрат на зберігання за 2015р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до Державного агентства резерву України про стягнення 121 718,26 грн.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ч.1 ст.44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Враховуючи наведені вище висновки суду щодо задоволення позовних вимог, господарський суд дійшов висновку про віднесення судового збору в сумі 1825,77 грн. та витрат на проведення судової експертизи в розмірі 29128 грн. на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 28, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ) в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (68600, Одеська обл., місто Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, будинок 4, код 38728402) заборгованість в розмірі 121 718 (сто двадцять одна тисяча сімсот вісімнадцять) грн. 26 коп. та судові витрати в сумі 30 953 (тридцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 77 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.09.17.

Суддя Т.М. Ващенко