КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2017 р. справа№ 910/24260/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників: позивача - Ярчак І.С.

відповідача-1 - не з'явились

відповідача-2 - Вєдернікова О.С., Базилевський С.Б.

третьої особи - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України

на рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 р.

у справі № 910/24260/16 (судді - Трофименко Т.Ю, Паламар П.І., Пінчук В.І.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1. Приватного акціонерного товариства "Холдингова мережа "Енергомережа"

2. Публічного акціонерного товариства "Азот"

третя особа Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Національне антикорупційне бюро України (далі - позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова мережа "Енергомережа" (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Азот" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору про переведення боргу № 301-202 від 30.04.2015 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.01.2017 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 р. у справі № 910/24260/16 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Києва від 31.05.2017 р., Національне антикорупційне бюро України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що договір № 301-202 від 30.04.2015 р. про переведення боргу, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова Компанія "Енергомережа", суперечить інтересам держави, оскільки Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго", частка державної власності у статутному капіталі якого становить 71 %, при наданні згоди на заміну боржника у зобов'язанні не було забезпечено інтересів держави, оскільки, на думку скаржника, внаслідок укладання вказаного договору кредитором втрачено право вимоги до платоспроможного боржника. Крім того, спірний правочин, на думку позивача, суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини у сфері електроенергетики, зокрема, ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", згідно вимог яких споживачі вносять плату за спожиту електроенергію виключно у грошовій формі та шляхом перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. В обґрунтування наявності підстав для звернення до суду скаржник посилається на те, що у в межах кримінального провадження № 00000236 було виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 Кримінального кодексу України, у діях відповідачів та третьої особи, а у відповідності до Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" останнє має право подавати позови про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 р. було порушено апеляційне провадження у справі № 910/24260/16 та призначено її до розгляду на 18.07.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2017 р. було відкладено розгляд справи до 07.09.2017 р.

07.09.2017 р. через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло клопотання про залучення до участі у справі № 910/24260/16 Фонд державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Враховуючи те, що прийняте у даній справі рішення не вплине на права або обов'язки Фонду державного майна України, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні.

Також, 07.09.2017 р. через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло клопотання про участь ПАТ «Азот» у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ч. 2 ст. 74-1 ГПК України клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки воно було подано безпосередньо у день судового засідання, тобто з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 74-1 ГПК України.

07.09.2017 р. через канцелярію суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Отже, саме лише посилання сторони на неможливість представника юридичної особи бути присутнім у судовому засіданні не є перешкодою для розгляду справи по суті, оскільки учасники судового процесу не обмежуються законом у праві направити в судове засідання будь-якого іншого представника, а також забезпечити присутність в засіданні безпосередньо керівника юридичної особи чи іншої посадової особи підприємства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Колегія суддів відхиляє клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи як необґрунтоване та розглядає скаргу на підставі наявних в справі документів, яких достатньо для її вирішення.

В засідання суду, призначене на 07.09.2017 р., представник третьої особи також не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення. Поважних причин відсутності представника третьої особи суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

24.05.2005 р. між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (далі - постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (далі - споживач) було укладено договір № 524-213/24 про постачання електричної енергії Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" для Відкритого акціонерного товариства "Азот" (далі - договір поставки).

Відповідно до п. 1 договору поставки постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго".

Згідно з п. 2.1 договору поставки під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Пунктом 2.2.3 поставки передбачено обов'язок споживача здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатку № 5 "Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії".

Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005 р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 9.4 договору поставки).

ПАТ «Азот» не здійснило оплату платежів з поставлену електричну енергію за період з 16.03.2015 р. по 31.03.2015 р. включно, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 37 778 304,77 грн.

30.04.2015 р. між Публічним акціонерним товариством "Азот" (далі - первісний боржник) та Приватним акціонерним товариством "Холдингова Компанія "Енергомережа" (далі - новий боржник) було укладено договір № 301-202 про переведення боргу (далі - договір про переведення боргу).

Цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором № 524-213/24 від 24.05.2005 р. про постачання електричної енергії Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго", укладеним між первісним боржником та кредитором, в частині оплати за поставлену в період з 16.03.2015 р. (включно) по 31.03.2015 р. (включно) кредитором електроенергію на суму 37 778 304,77 грн (п. 1.1 договору про переведення боргу).

Листом № 2825 від 24.04.2015 р. Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" було надано згоду на укладання вказаного договору про переведення боргу.

Відповідно до п. 1.2 договору про переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 16.03.2015 р. (включно) по 31.03.2015 р. (включно) кредитором електроенергію на суму 37 778 304,77 грн.

Згідно з п. 3.2 договору про переведення боргу первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 32 778 304,77 грн, що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 5.1 договору про переведення боргу).

У відповідності до п. 5.2 договору про переведення боргу зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п. 1.2 договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору.

На виконання умов укладеного договору про переведення боргу ПАТ «Азот» перерахувало на користь ПрАТ «Енергомережа» грошові кошти у сумі 32 778 304,77 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 675 від 30.04.2015 р. на суму 17 538 137,76 та платіжним дорученням № 411 від 21.05.2015 р. на суму 15 240 167,01 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, договір № 301-202 про переведення боргу від 30.04.2015 р. було укладено між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова Компанія "Енергомережа" з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено невідповідності спірного правочину інтересам держави і суспільства, наявності вини сторін у формі умислу на вчинення даного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а також протиправні наслідки оспорюваної угоди для держави.

Однак, суд апеляційної інстанції такий висновок суду першої інстанції вважає необґрунтованим, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як передбачено ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Як передбачено п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Відповідно до ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Згідно з ч. 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1136 р. від 19.07.2000 р., визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Також, пунктами 6.2, 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 р., передбачено, що для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії. Оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, законодавцем визначено обов'язок споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Як на підставу недійсності правочину Національне антикорупційне бюро України посилається на те, що договір про переведення боргу суперечить положенням ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

У відповідності до преамбули Закону України "Про електроенергетику" цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Тобто, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Згідно з ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки, такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1136 від 19.07.2000 р., визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 р. встановлено, оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, у відповідності до ст. 1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Отже, при виникненні господарських правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

При цьому, з метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

У зв'язку з наведеними обставинами, відповідачами шляхом укладення спірного правочину було порушено наведені приписи законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику.

Крім того, спірним договором було порушено вимоги закону про те, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, які здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, оскільки у п. 3.1 спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін. Жодного посилання на те, що ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний договір про переведення боргу не містить.

Доводи відповідачів про те, що Національне антикорупційне бюро України позбавлене права звертатись з даним позовом до господарського суду, судова колегія вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним антикорупційним бюро України, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним антикорупційним бюро України покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Такі позови можуть подаватися Національним антикорупційним бюро України для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Проте треба брати до уваги, що підслідність Національного антикорупційного бюро України визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 3661, 368, 3682, 369, 3692, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне антикорупційне бюро України як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеним позовом з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

Аналогічна правова позиція наведена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-06/680/17 від 27.03.2017 р. "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Національне антикорупційного бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач вбачав у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

Отже, Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі.

Розглядаючи справи за позовами Національного антикорупційного бюро України про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 р. № 6-923цс15.

Крім того, зміст Закону України "Про електроенергетику" свідчить, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що спірний договір про переведення боргу № 301-201 від 30.04.2015 р. суперечить приписам ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3 Правил користування електричною енергією.

Як передбаченео п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" № 9 від 06.11.2009 р., судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, договір про переведення боргу № 301-201 від 30.04.2015 р., укладений між відповідачами, є недійсним в силу норм частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Також, при вирішенні даної справи колегією суддів було враховано правову позицію в подібних правовідносинах, викладену Вищим господарським судом України у своїх постановах (справа № 910/1416/16, № 910/1417/16, № 910/1421/16 та № 910/242263/16).

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що Вищим господарським судом України було скасовано рішення попередніх інстанції у справах № 910/1416/16, № 910/1417/16 та № 910/1421/16 та направлено справи на новий розгляд.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору про переведення боргу № 301-202 від 30.04.2015 р. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки вказана угода суперечить вимогам закону та інтересам держави.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини справи, а тому рішення суду першої інстанції від 31.05.2017 р. у справі № 910/24260/16 підлягає повному скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідачів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України задовольнити.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 р. у справі № 910/24260/16 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним договір про переведення боргу № 301-202 від 30.04.2015 р., укладений між Приватним акціонерним товариством "Холдингова мережа "Енергомережа" та Публічним акціонерним товариством "Азот".

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова мережа "Енергомережа" на користь Національного антикорупційного бюро України 689 (шістсот вісімдесят девять),00 грн судового збору за подання позовної заяви та 757 (сімсот п'ятдесят сім),90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азот" на користь Національного антикорупційного бюро України 689(шістсот вісімдесят девять),00 грн судового збору за подання позовної заяви та 757(сімсот п'ятдесят сім),90 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази на виконання даної постанови суду.

8. Матеріали справи № 910/24260/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

9. Копію постанови надіслати сторонам та третій особі.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов