ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Справа № 907/768/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівКоробенка Г.П.,
Бакуліної С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргузаступника прокурора Львівської області
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду
від15.05.2017
у справі№907/768/16
Господарського судуЗакарпатської області
за позовомМукачівської місцевої прокуратури
до1.Мукачівської районної державної адміністрації 2.Фермерського господарства "Крістол" 3.Горондівської сільської ради
провизнання недійсними розпорядження, рішення, державних актів та повернення земельної ділянки

за участю

- прокурора:Гришина Т.А. (посвідчення № 044815 від 16.11.16),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, виконуючий обов'язки керівника Мукачівської місцевої прокуратури просив визнати недійсними: розпорядження Мукачівської районної державної адміністрації (далі - відповідач-1) від 01.08.2003 № 260 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки без зміни цільового призначення ФГ "Крістол" (далі-відповідач-2); державний акт від 14.08.2003 серії НОМЕР_5 на право власності на земельну ділянку площею 4,2712 га для ведення селянського (фермерського) господарства; рішення 10-ої сесії 5-го скликання Горондівської сільської ради (далі-відповідач-3) від 21.08.2007 № 186 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки", державний акт від 19.11.2007 серії НОМЕР_6 на право власності на земельну ділянку площею 2,27 га в урочищі "Лейгети" для розробки пісчаного кар'єру; а також повернути земельну ділянку площею 4,2712 га для ведення селянського (фермерського) господарства, нормативна грошова оцінка якої складає 615183,32 грн. та знаходиться в с.Горонда урочище "Лейгети" до земель запасу Горондівської сільської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні розпорядження та рішення прийняті відповідачами в порушення вимог земельного законодавства, у зв'язку з чим вони, а також видані на їх підставі державні акти на право власності на земельної ділянки є незаконними, оскільки спірна земельна ділянка була передана у власність відповідачу-2, як юридичній особі, тоді як передача земельної ділянки для фермерського господарства на підставі рішення органу державної влади здійснюється виключно фізичним особам. Відтак земельна ділянка підлягає поверненню до земель запасу відповідача-3. Також прокурором зазначено, що площа земельної ділянки, яка вказана в державному акті від 14.08.2003 серії НОМЕР_5 не відповідає площі, яка зазначена у спірному розпорядженні.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 30.01.2017 (суддя Васьковський О.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Марко Р.І., судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.), в позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області просить скасувати вищевказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

У відзиві відповідач-2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на відсутність правових підстав для їх скасування.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідачі не використали наданого законом процесуального права на участь своїх представників у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, клопотанням від 23.06.2003 голова ФГ "Крістол" ОСОБА_5 звернулася до відповідача-1 про надання їй безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства, без зміни цільового призначення.

Розпорядженням відповідача-1 від 01.08.2003 № 260 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки, без зміни цільового призначення, Фермерському господарству "Крістол", надано у приватну власність відповідачу-2 земельну ділянку площею 4,2712 га за межами населеного пункту в урочищі "Лейгети", контур 283, колишня вівцеферма колгоспу "Дружба", без зміни цільового призначення.

На підставі вказаного розпорядження відповідач-2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 14.08.2003 площею 4,2712 га для ведення селянського (фермерського) господарства (господарський двір), яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, с.Горонда, урочище "Лейгети".

21.08.2007 відповідачем-3 прийнято рішення 10-ої сесії 5-го скликання № 186 "Про зміну цільового призначення земельної ділянки", згідно яким змінено цільове призначення земельної ділянки площею 2,2700 га в с.Горонда, в урочищі "Лейгети" з призначення для ведення селянського (фермерського) господарства на призначення для розробки пісчаного кар'єру.

Згідно цього рішення відповідачу-2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 19.11.2007 серії НОМЕР_6 на земельну ділянку площею 2,27 га кадастровий номер НОМЕР_7 в урочищі "Лейгети" з цільовим призначенням для розробки пісчаного кар'єру.

Також встановлено, що згідно статуту відповідача-2, він створений на власності ОСОБА_5 та на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 загальною площею 10,36 га та державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 площею 7,00 га.

При цьому встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 та згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії НОМЕР_4 ОСОБА_5 мають права на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП "Дружба" та СТОВ "Мрія", с.Жнятино.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що прокурором не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог. Розглянувши заяву відповідача-2 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, зважаючи на відмову у позові по суті, а отже дійшов до висновку про те, що строк позовної давності не підлягає застосуванню.

Однак з висновками судів погодитись не можна виходячи із наступного.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Аналогічне положення закріплено у пункті "а" ч.1 ст.17 Земельного кодексу України.

Частиною першою статті 155 зазначеного кодексу у редакції, чинній на час прийняття спірного акту, визначено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час прийняття відповідачем-1 спірного розпорядження, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно статті 20 вказаного Кодексу віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч.1). Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2). Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.3).

Частиною третьою статті 22 цього Кодексу унормовано, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 28 наведеного Кодексу встановлено, що сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, крім державних і комунальних, землі сільськогосподарського призначення можуть належати на праві власності (ч.1). Право власності на землю цих підприємств може набуватися шляхом внесення до статутного фонду земельних ділянок їх засновників та придбання земельних ділянок за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (ч.2).

Виходячи із правового аналізу наведеної норми, сільськогосподарські підприємства можуть набувати право власності на земельні ділянки виключно двома способами, перший з яких це внесок до статутного фонду, а другий на підставі цивільно-правових угод.

Із встановлених судами обставин вбачається, що спірне розпорядження було прийнято відповідачем-1 з посиланням зокрема на положення статей 31, 32, пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України, на підставі клопотання відповідача-2 щодо надання земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства.

Проте, вирішуючи спір судами не дано правової оцінки документу, на підставі якого було прийнято спірне розпорядження, оскільки із змісту клопотання відповідача-2 вбачається, що воно подане від імені юридичної особи, однак обґрунтоване нормою права, яке регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, що є відмінним від суб'єктного складу та правового характеру правовідносин, які виникають між даними суб'єктами.

При цьому Цивільний кодекс України розмежовує людину як учасник цивільних відносин (статті 24-26 Цивільного кодексу України), і юридичну особу, також як учасника таких відносин.

Згідно статті 118 частини 6-ї Земельного кодексу України у редакції, що діяла на час прийняття спірного розпорядження про передачу земельної ділянки відповідачу-2, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Отже для ведення фермерського господарства земельні ділянки надаються громадянам, а не фермерським господарствам.

В той же час, суди послалися на те, що на всій площі спірної земельної ділянки знаходяться об'єкти нерухомості, право власності на які зареєстроване відповідним БТІ, що підтверджується свідоцтвом від 31.07.2003 за відповідачем-2, однак будь-яких доказів на підтвердження даних обставин матеріали справи не містять, що свідчить про передчасність таких висновків судів. При цьому судами не враховано, що земельна ділянка надавалася відповідачу-2 не у зв'язку із розташуванням на ній об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності відповідача-2, а на підставі його клопотання щодо надання земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, та в подальшому цільове призначення її змінено на розробку пісчаного кар'єру.

Разом з тим, суди пославшись на висновок державної землевпорядної експертизи від 12.08.2003 № 44, яка затверджена Закарпатським обласним управлінням земельних ресурсів, дійшли передчасного висновку про відповідність розмірів площі спірної земельної ділянки, яка відображена у розпорядженні та акті, оскільки дана експертиза була складена до дати оформлення даного акта, у зв'язку з чим суди не приділили належної уваги доводам прокурора щодо розміру площі даної ділянки.

Крім того, суди послалися на рішення Закарпатської обласної ради від 23.06.2004 № 395 "Про зміну та встановлення меж населених пунктів Мукачівського району" та рішення відповідача-3 від 18.08.2006 "Про надання дозволу на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки", але дані рішення в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим висновок судів про відповідність рішення відповідача-3 вимогам законодавства є помилковим.

Більш того, суди не дослідили та не надали жодної правової оцінки заяві відповідача-1 про визнання позову (т.1, а.с.163-167), згідно якої він висловлював свою позицію щодо спірних правовідносин, які виникли у даній справі.

Оскільки вказані обставини мають суттєве значення щодо правильного вирішення спору, судові рішення не можна залишити в силі.

За загальними вимогами норм процесуального права, передбаченими статтями 32- 34, 43, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

За вказаних обставин висновки судів про відмову в позові, є незаконними та передчасними.

Відповідно до частини першої статті 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 цього кодексу обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно ст.105 ч.2 п.7 вказаного кодексу, в постанові.

Оскільки передбачені положеннями статті 1117 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова згідно приписів статей 1115, 1117 цього кодексу підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 30.01.2017 у справі №907/768/16, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.П. Коробенко

С.В. Бакуліна