ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. Справа № 909/233/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Бойко С.М.,

суддів Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Коростенській О.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Контиліум б/н,

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017

у справі № 909/233/17,

головуючий-суддя Максимів Т. В., судді Шкіндер П. А., Кобецька С. М.

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Партс

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Контиліум

про стягнення 45031,78 грн.,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017 частково задоволено позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Партс та стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Контиліум на користь товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Партс 6595,08 грн. заборгованості, 4574,39 грн. інфляційних втрат, 434,19 грн. 3% річних, 412,28 грн. судового збору.

Рішення суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що видаткові накладні №KBSI20000776 від 28.11.2014 та №KBSI20001506 від 01.12.2014 є належними доказами, що фіксують факт здійснення господарської операції між сторонами, а тому відповідач зобовязаний сплатити суму боргу за отриманий товар, а також сплатити 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати.

В частині позовних вимог про стягнення 19243,10 грн. основного боргу, 12913,89 грн. інфляційних втрат та 1271,13 грн. 3% річних відмовлено, оскільки інші видаткові накладні за №KBSI20002216 від 02.12.2014, №KBSI20002820 від 03.12.2014, №KBSI20002855 від 03.12.2014, №KBSI20004159 від 05.12.2014, №KBSI20004287 від 05.12.2014, № KBSI20004677 від 06.12.2014, №KBSI20006555 від 10.12.2014 не є належними та допустимими доказами факту передачі та отримання відповідачем товару, оскільки вони не відповідають формі встановленої вимогам законодавства.

В апеляційній скарзі ТОВ Контиліум (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017 та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в позивача відсутні оригінали накладних, згідно яких судом стягнуто спірну суму за отриманий товар.

Також відповідач звертає увагу на те, що місцевим судом не прийнято до уваги, що відповідачем було перераховано на рахунок позивача кошти в сумі 15 000,00 грн. від 28.11.2014 та 10 000,00 грн. від 12.12.2017 за поставку товару згідно видаткових накладних.

Окрім того, зазначає, що не отримував від позивача вимоги про проведення розрахунку , а тому не згідний з початком терміну нарахування пені- 11.12.2014.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ ОСОБА_2 Партс (позивач) просить змінити рішення місцевого господарського суду в даній справі та задоволити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки позивачем здійснювалася поставка товару згідно наданих суду накладних, які вважає належними та допустимими доказами здійснення поставки товарів.

В судове засідання представники сторін не зявилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, явка сторін в судове засідання не визнавалась обов'язковою, а тому апеляційний господарський суд їх неявку в судове засідання розцінює як без поважних причин, а тому відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017 без змін, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що позивачем в період з 28.11.2014 по 10.12.2014 поставлено відповідачу товар на загальну суму 27760,44 грн. В підтвердження чого, позивачем подано копії рахунків, видаткових накладних та податкових накладних, а саме: рахунка №SCPZ від 28.11.2014 (а.с.11); видаткової накладної №KBSI20000776 від 28.11.2014 (а.с.12); податкової накладної №18449 від 28.11.2014 (а.с.13); рахунка №SCPZ від 01.12.2014 (а.с.14); видаткової накладної №KBSI20001506 від 01.12.2014 (а.с.15); податкової накладної №380 від 01.12.2014 (а.с.16); рахунка №SCPZ від 02.12.2014 (а.с.17); видаткової накладної №KBSI20002216 від 02.12.2014 (а.с.18); податкової накладної №1138 від 02.12.2014 (а.с.19); рахунка №SCPZ від 03.12.2014 (а.с.20); видаткової накладної №KBSI20002820 від 03.12.2014 (а.с.21); податкової накладної №1798 від 03.12.2014 (а.с.22); рахунка №SCPZ від 03.12.2014 (а.с.23); видаткової накладної №KBSI20002855 від 03.12.2014 (а.с.24); податкової накладної №1833 від 03.12.2014 (а.с.25); рахунка №SCPZ від 05.12.2014 (а.с.26); видаткової накладної №KBSI20004159 від 05.12.2014 (а.с.27); податкової накладної №3273 від 05.12.2014 (а.с.28); рахунка №SCPZ від 05.12.2014 (а.с.29); видаткової накладної №KBSI20004287 від 05.12.2014 (а.с.30); податкової накладної №3398 від 05.12.14 (а.с.31); рахунка №SCPZ від 06.12.2014 (а.с.32); видаткової накладної № KBSI20004677 від 06.12.2014 (а.с.33); податкової накладної №3837 від 06.12.2014 (а.с.34); рахунка №SCPZ від 10.12.2014 (а.с.35); видаткової накладної №KBSI20006555 від 10.12.2014 (а.с.36); податкової накладної №5785 від 10.12.2014 (а.с.37).

Підставою поставки товарів позивачем зазначено договір №6391-09/2013 від 05.11.13. Проте, укладення даного договору між сторонами не відбулося.

Судами встановлено, що станом на 27.02.2017 заборгованість відповідача перед позивачем, враховуючи часткову передоплату в сумі 1922,26 грн. становить 25838,18 грн., проте доказів передоплати до матеріалів справи не долучено. Отже, предметом спору є вимога товариство з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2 Партс" до товариства з обмеженою відповідальністю "Контиліум" про стягнення 45031,78 грн., з яких 25 838,18 грн. заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар, 17 488,28 грн. інфляційні втрати, 1705,32 грн. 3% річних.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено лист-вимогу №17/17 від 17.02.2017 (а.с.40) про оплату поставлених товарів, що підтверджується фіскальним чеком від 17.02.2017 (а.с.40).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення. У відзиві на позовну заяву (а.с.89) відповідачем зазначено, що дану вимогу товариством не отримано.

Судами встановлено, що видаткові накладні №KBSI20000776 від 28.11.2014 та №KBSI20001506 від 01.12.2014, підписані та скріплені печатками товариств на суму 6595,08 грн., решта видаткових накладних, а саме: №KBSI20002216 від 02.12.2014, №KBSI20002820 від 03.12.2014, №KBSI20002855 від 03.12.2014, №KBSI20004159 від 05.12.2014, №KBSI20004287 від 05.12.2014, № KBSI20004677 від 06.12.2014, №KBSI20006555 від 10.12.2014 на загальну суму 21 165,36 грн. не містять підпису та печатки відповідача.

Статтею 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Отже, дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Згідно з частиною другою статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Водночас наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

За таких обставин факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар, а тому заперечення апелянта, що він не отримував повідомлення щодо сплати боргу за отриманий товар не має правового значення.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні № KBSI20000776 від 28.11.2014, та №KBSI20001506 від 01.12.2014 досліджені судом та відповідають вимогам законодавства, є первинними документами, фіксують факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних відносин, тому є всі підстави для покладення на відповідача обовязку по проведенню розрахунків за отриманий товар на підставі зазначених вище накладних.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань суду не надав, як і не підтвердив документально факт здійснення передоплати за поставлений товар.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, обовязок відповідача здійснити оплату 5 982,30 грн. за видатковою накладною №KBSI20000776 від 28.11.2014 виник 29.11.2014, а 612,78 грн. за видатковою накладною №KBSI20001506 від 01.12.2014 виник 02.12.2014, а тому місцевим господарським судом обґрунтовано задоволено позов в частині стягнення 6595,08 грн. (5982,30 грн. + 612,78 грн.).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 21 165,36 грн., за поставку товару, в яких судом першої інстанції відмовлено.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За видатковими накладними №KBSI20002216 від 02.12.2014, №KBSI20002820 від 03.12.2014, №KBSI20002855 від 03.12.2014, №KBSI20004159 від 05.12.2014, №KBSI20004287 від 05.12.2014, № KBSI20004677 від 06.12.2014, №KBSI20006555 від 10.12.2014 на загальну суму 21 165,36 грн. ( а.с.18, 21, 24, 27, 30, 33, 36), на яких в порушення вимог ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відсутні підписи відповідача, то місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в її задоволенні, оскільки, вони не відповідають вимогам вищезазначених норм закону, в тому числі не містять особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Доводи позивача про відображення відповідачем у податковій звітності вказаних господарських операцій, не може бути судом оцінено як належний та допустимий доказ, оскільки такі дії мають односторонній характер, і в силу положень чинного законодавства безпосередньо первинні документи, виконані у встановленому чинним законодавством порядку, є підставою для формування фінансової та податкової звітності підприємства, а не навпаки.

ДПІ у м. Івано-Франківську листом за вх.№7614 від 11.05.2017 повідомлено про те, що відповідачем 25.02.2015 подано уточнюючий розрахунок з ПДВ за грудень 2014 року, зменшено податковий кредит на підставі розрахунків коригування до податкових накладних та 30.03.17 подано уточнюючий розрахунок з ПДВ за грудень 2014 року, відповідно до якого зменшено податковий кредит по контрагенту ТОВ "ОСОБА_2 Партс".

Наявність податкової звітності передбачає можливість її коригування в майбутніх податкових періодах у разі самостійного виявлення платником податків помилок у поданих накладних, що і було зроблено відповідачем та підтверджено листом ДПІ у м. Івано-Франківську (а.с.124).

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту передачі відповідачу товару на суму 19 243,10 грн. позивачем не надано. За таких обставин, у цій частині позовних вимог місцевим господарським судом правильно відмовлено.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то в п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, позивачем за період з 11.12.2014 по 20.02.2017 нараховано відповідачу інфляційні втрати в сумі 17488,28 грн. та 3% річних в розмірі 1705,32 грн. на заборгованість 25 838,18 грн.

Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 434,19 грн.

Щодо інфляційних нарахувань, то інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

З наданого позивачем розрахунку інфляційні втрати нараховані на суму 17488,28 грн. за червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року з суми боргу 25 838,18 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених інфляційних втрат в межах заявлених позивачем позовних вимог, у відповідності до вимог законодавства про нарахування інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат на суму 4574,39 грн. за період з 11.12.2014 по 20.02.2017.

Отже, строк оплати по видаткові накладні №KBSI20000776 від 28.11.2014 настав 28.11.2014, однак в самій накладній такий строк визначений вказівкою на дату 03.12.2014., а по видатковій накладній №KBSI20001506 від 01.12.2014, відповідно, - 01.12.2014, а строк, вказаний в накладній - 06.12.2014.

Позивачем вказана дата початку обрахунку 3% річних та інфляційних втрат 11.12.2014, що є пізнішою за строк виникнення зобовязання по оплаті, а відтак зважаючи на межі позовних вимог, судом правомірно здійснено розрахунок, починаючи з 11.12.2014.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позов підлягає до частковому задоволенню в сумі 11603,66 грн., з яких: 6595,08 грн. - основного боргу, 4574,39 грн. - інфляційних нарахувань та 434,19 грн. - 3% річних.

Доводи скаржника про здійснену передоплату в сумі 15000 грн. від 28.11.2014 та 10000 грн. від 12.12.2017 не беруться судом до уваги, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів такої оплати та судом не встановленого цього факту.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про недоведеність апеляційної скарги, а тому рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.06.2017 у справі №909/233/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Контиліум б/н, б/д, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлений 15.09.2017