ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

18 вересня 2017 р. Справа № 902/866/17

Суддя господарського суду Банасько О.О. , розглянувши матеріали

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Корвет", с.Угарове, Оратівський район, Вінницька область

до: Приватного сільськогосподарського підприємства "Авангард", с.Осична, Оратівський район, Вінницька область

про стягнення 3 608 971 грн 88 коп.

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Корвет" звернулось з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "Авангард" про стягнення заборгованості в сумі 3 608 971 грн 88 коп.

Розглянувши позовну заяву суд дійшов висновку, що вона підлягає поверненню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституцією України визначено основні засади судочинства і до них, зокрема, належать законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Згідно із ст. 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обовязків, передбачених процесуальним законом.

Основні вимоги, що пред'являються до форми та змісту позовної заяви, а також вимоги щодо надання разом з нею певних доказів визначені ст.ст.54, 57 ГПК України. Невиконання більшості з вимог зазначених норм тягне за собою в якості негативного наслідку повернення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ст.57 ГПК України встановлено перелік документів, що додаються до позовної заяви, серед яких документи, які підтверджують зокрема сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі тощо.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

У пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" наголошено на тому, що недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК України.

Законодавством, яке регулює порядок та розмір сплати судового збору за подання позовних заяв до господарського суду є Закон України "Про судовий збір".

Розмір судового збору, який справляється з позовної заяви, визначений Законом в залежності від виду спору.

Виходячи з підпункту 2.1 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600,00 грн.

Зі змісту поданої позовної заяви вих. № 95 від 14.09.2017 р. вбачається, що позивачем при зверненні до суду заявлено в позові вимогу майнового характеру: про стягнення 3 608 971 грн 88 коп. заборгованості.

Таким чином, виходячи з викладеного вище, позивач при зверненні з даною заявою до суду, повинен був сплачувати судовий збір виходячи із заявленої вимоги враховуючи ціну заявленого позову, а відтак ним мало б бути сплачено судовий збір в сумі 54 134 грн 58 коп. (1,5 відсотки ціни позову), що останнім виконано не було.

Натомість позивачем додано до позовної заяви клопотання від 14.09.201 р. про відстрочення сплати судового збору мотивоване майновим станом останнього.

Розглянувши дане клопотання позивача, вивчивши подані матеріали позовної заяви, суд дійшов наступник висновків.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що господарський суд, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

В цій частині суд зазначає, що даною статтею передбачено право суду, а не обов'язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення від сплати судового збору.

У п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір" є врахування ним майнового стану сторін. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. При цьому, оскільки ст. 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Отже, чинне законодавство України надає суду дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Вчинення таких дій є правом суду і може бути застосоване за наявності виключних обставин, виходячи з майнового суду сторони та конкретних обставин справи, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, обґрунтування яких покладається на заінтересовану сторону.

Згідно із ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вказаним вимогам та положенням чинного законодавства України, позивач не надав жодних доказів в обґрунтування та підтвердження обставин, викладених у заяві, які могли б свідчити про неможливість сплати останнім судового збору та могли б бути підставою для звільнення від його сплати.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відхилення клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору.

При цьому щодо посилань позивача на скрутне фінансове становище, мотивоване відсутністю обігових коштів на рахунку, пов'язане з витратою усіх коштів на підготовку посівної кампанії пізніх зернових, внесення мінеральних добрив та не розпочатим збором врожаю, в контексті реалізації принципів доступу до правосуддя, суд зазначає наступне

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п.27 Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" (no. 24402/02 від 20.05.2010 р.) "Суд зазначає, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою".

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (Заява № 28249/95), положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_1 проти України" визначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Суд також підкреслює, що Конвенція має на меті гарантію не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав, які є практичними й ефективними. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії" та "ОСОБА_2 проти Іспанії"). За практикою Суду обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 р. у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства" та рішення суду від 28.11.2006 р. у справі "Апостол проти Грузії"). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дії в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 р. у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57)).

Отже, вимога сплатити судовий збір за розгляд позовної заяви має "законну мету" за практикою Суду, і суд, беручи до уваги його функції та роль, не зобов'язаний відстрочувати заявнику (звільняти його від сплати) сплату судового збору при поданні ним необґрунтованих та не підтверджених належними доказами клопотань, що є гарантією стримування можливого зловживання правами та дотриманням принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти сторони.

Водночас, процесуальне законодавство, зокрема ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України не обмежує позивача у праві та можливості повторно звернутися із позовною заявою до господарського суду після її повернення та усунення допущеного порушення. При цьому, законодавством також не встановлено жодних обмежень у можливості позивача повторно подати клопотання про відстрочення сплати судового збору і обмежень щодо повторного надання доказів чи доведення обставин неможливості сплати судового збору.

Тобто, конкретно у цьому випадку позивач має можливість безперешкодно подати новий позов в загальному порядку, до якого надати нові докази, що на його думку підтверджують наявність обставин для відстрочення сплати від судового збору.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (надання доказів сплати судового збору у встановленому розмірі, або при повторному заявлені клопотання про звільнення від сплати судового збору відповідних доказів щодо підтвердження майнового стану ).

Повертаючи позовну заяву без розгляду, суд також вважає необхідним зазначити, що оскільки позовна заява повертається позивачу, в зв'язку з цим питання про вжиття заходів про забезпечення позову не вирішується по суті, що є наслідком повернення заяви про забезпечення позову.

Окрім того суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі повернення заяви або скарги сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, для повернення сплаченого судового збору позивачу необхідно подати до суду відповідне клопотання.

Керуючись ст. 8 Закону України "Про судовий збір", п. п. 4 ч.1 ст. 63, ст.ст. 86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Корвет" від 14.09.2017 р. про відстрочення сплати судового збору відмовити.

2. Позовну заяву вих. № 95 від 14.09.2017 р. на 2-ох аркушах разом з матеріалами на 42-ох аркушах.

3. Копії позовної заяви вих. № 95 від 14.09.2017 р., платіжного доручення № 676 від 13.09.2017 р. та клопотання про відстрочення сплати судового збору від 14.09.2017 р. долучити до примірника ухвали, яка залишається в справі.

4. Копію ухвали надіслати сторонам у справі (позивачу разом з матеріалами на 44-ох аркушах) рекомендованим листом.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул. Молодіжна, буд. 43, с. Угарове, Оратівський район, Вінницька область, 22625.

3 - відповідачу - вул. Леніна, 1, с. Осична, Оратівський район, Вінницька область, 22624.