РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2017Справа №910/10761/17
За позовом Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський

хімічний завод»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія»

про стягнення 4 170 269 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Сенченко Ю.М. - по дов.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» про стягнення 4 170 269 грн.

Ухвалою від 05.07.2017р. було порушено провадження по справі №910/10791/17 та призначено її розгляд на 02.08.2017р.

Представником позивача 02.08.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів на виконання вимог ухвали суду, а у судовому засіданні подано клопотання про продовження строків розгляду справи. Вказане клопотання було розглянуто та задоволено судом з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення клопотання позивача про продовження строків розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання 02.08.2017р. не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Ухвалою від 02.08.2017р. строк розгляду спору було продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 11.09.2017р

Представником позивача 11.09.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник відповідача у судове засідання 11.09.2017р. не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представником позивача у судовому засіданні 11.09.2017р. було надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Незважаючи на неявку представника відповідача, з огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 11.09.2017р. у відповідності до ст.75 Господарського процесуального кодексу.

В судовому засіданні 11.09.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2016р. між Державним підприємством «Науково-виробниче об'єднання Павлоградський хімічний завод» (довіритель), Товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» (повірений) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» (кредитор) було укладено договір доручення №25825-00-505917, відповідно до п.1.1 якого довіритель доручає, а повірений бере на себе зобов'язання сплатити від імені довірителя на користь кредитора вартість активної електричної енергії на загальну суму 9 000 000 грн. з урахуванням податку на додану вартість шляхом сплати щомісячних поточних платежів (передоплата та остаточний розрахунок) за активну електричну енергію, передбачених договором про постачання електричної енергії №52/03-Ц-795504 від 01.04.2004р., укладеного кредитором і довірителем в строки, визначені основним договором.

За умовами п.1.2 договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р. розмір щомісячного платежу визначається як розмір платежів за активну електроенергію (передплата в остаточний розрахунок), спожиту у розрахунковому періоді, що зазначається у відповідних рахунках, які кредитор направляє на адресу довірителя.

Пунктом 1.3 укладеного між сторонами правочину визначено, що доручення вважається виконаним після перерахування в повному обсязі сум, зазначених у п.п.1.1, 1.2 договору, на розрахункові рахунки кредитора Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО».

Кредитор зобов'язується зарахувати перераховані повіреним грошові кошти в якості оплати за рахунок власних коштів та/або за рахунок коштів довірителя (п.1.6 договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р.).

У п.п.1.7, 1.9 договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р. вказано, що повірений виконує доручення з оплати вартості електричної енергії від імені довірителя за рахунок власних коштів та/або за рахунок коштів довірителя. Зобов'язання повіреного за цим договором визнаються виконаними з моменту зарахування грошових коштів на відповідний рахунок кредитора.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017р., але у всякому випадку до повного виконання зобов'язань за ним (п.3.1 договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №25825-00-505917 від 20.12.2016р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, в межах договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р. та з метою здійснення розрахунків з кредитором за договором про постачання електричної енергії №52/03-Ц-795504 від 01.04.2004р., Державним підприємством «Науково-виробниче об'єднання Павлоградський хімічний завод» було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» грошові кошти на загальну суму 4 500 000 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем представлено до матеріалів справи платіжні доручення №5458 від 27.01.2017р. на суму 2 000 000 грн., №131 від 08.02.2017р. на суму 1 000 000 грн., №153 від 27.02.2017р. на суму 1 000 000 грн. та №6286 від 21.03.2017р. на суму 500 000 грн.

Одночасно, як вбачається з представлених суду документів, відповідачем свій обов'язок з перерахування грошових коштів довірителя на рахунок кредитора було виконано лише частково, а саме на загальну суму 612 010 грн. Зокрема, між повіреним та довірителем було складено та підписано акти приймання-передачі виконаних робіт, в яких визначено суми проведених з кредитором розрахунків, зокрема: акт від 31.01.2017р., згідно якого сума проведеного платежу становить 176 000 грн., від 28.02.2017р., в якому вказано про здійснення платежу в розмірі 102 000 грн. та від 31.03.2017р., згідно змісту якого повіреним було проведено платіж на суму 334 010 грн. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

До того ж, сторонами також було складено та підписано акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2017р. між Державним підприємством «Науково-виробниче об'єднання Павлоградський хімічний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» за договором №25825-00-505917 від 20.12.2016р., в якому відображено здійснення повіреним перерахування довірителю грошових коштів на суму 4 500 000 грн. та довірителем на рахунок кредитора в сумі 612 010 грн.

03.02.2017р. Державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання Павлоградський хімічний завод» звернулось до відповідача з листом №23/437-45, в якому вимагало перерахувати грошові кошти на рахунок кредитора в якості попередньої оплати за електроенергію.

Аналогічні вимоги було висловлено поручителем у листах №23/437-63 від 21.02.2017р., №23/437-79 від 27.02.2017р., №23/437-84 від 03.03.2017р., №23/437-94 від 06.03.2017р., №23/437-111 від 21.03.2017р., №23/437-117 від 24.03.2017р., 23/437-122 від 30.03.2017р., №23/437-125 від 31.03.2017р., №23/437-126 від 04.04.2017р., №23/437-143 від 11.04.2017р. та №23/437-151 від 14.04.2017р.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» свої зобов'язання за договором доручення №25825-00-505917 від 20.12.2016р. належним чином виконано не було, грошові кошти на рахунок кредитора не перераховано, довірителю не повернуто, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ст.1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим (ч.1 ст.1004 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи, що відповідачем так і не було спростовано належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставин, повідомлених позивачем, та не доведено суду належного виконання своїх обов'язків за договором №25825-00-505917 від 20.12.2016р. в частині перерахування грошових коштів, наданих довірителем, на рахунок кредитора, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» в частині стягнення основного боргу в сумі 3 887 990 грн. та наявності підстав для їх задоволення.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 219 570,80 грн., інфляційних втрат в сумі 38 513,07 грн. та 3% річних в розмірі 24195,13 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено, протиправність поведінки відповідача; наявність збитків, заподіяних діями (бездіяльністю) відповідача, в заявленому до стягнення розмірі; причинно-наслідковий зв'язок між ними. При цьому, суд зазначає, що вина у відповідності до приписів чинного законодавства презюмується.

Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 219 570,80 грн., інфляційних втрат в сумі 38 513,07 грн. та 3% річних в розмірі 24195,13 грн., заявник посилався на те, що означені суми підлягають сплаті довірителем кредитору у зв'язку з неналежним виконанням умов договору про постачання електричної енергії №52/03-Ц-795504 від 01.04.2004р.

Проте, наразі, суд зазначає, що фактично доказів сплати Публічному акціонерному товариству «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» штрафних санкцій та нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, Державним підприємством «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» до матеріалів справи не надано, а отже не доведено суду обставин понесення збитків, як однієї з обов'язкових складових предмету доказування у позові про відшкодування збитків.

Представлені заявником до матеріалів справи акти Публічного акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО», в яких останнім нараховано позивачу пеню, 3% річних та інфляційні нарахування, не є належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами сплати означених нарахувань та понесення збитків.

У даному випадку, за висновками суду, недоведення позивачем факту завдання Державному підприємству «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» збитків вказує на відсутність також і інших обов'язкових складових, необхідних для застосування обраного заявником заходу відповідальності.

До того ж, судом прийнято до уваги умови п.6.2 договору №25825-00-505917 від 20.12.2016р., згідно якого довіритель та повірений не застосовують штрафні санкції один до одного у разі прострочення фінансового зобов'язання за цим договором, крім тих санкцій, які можуть бути накладені кредитором в разі відсутності ліміту з вини повіреного. В цьому випадку повірений зобов'язується сплатити штраф кредитору власними коштами, які не будуть відшкодовуватись довірителем.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на те, що позовні вимоги Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» в частині стягнення пені в розмірі 219 570,80 грн., інфляційних втрат в сумі 38 513,07 грн. та 3% річних в розмірі 24195,13 грн. є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову в цій частині.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування позивача відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнська Енерго компанія» (01601, м.Київ, вул.Мечникова, будинок 2, БЦ «ПАРУС», ) на користь Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» (51400, Дніпропетровська обл., місто Павлоград, вул. Заводська, будинок 44, ) заборгованість в розмірі 3 887 990 грн. та судовий збір в сумі 58 319,85 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

18.09.2017р.

Суддя Спичак О.М.