РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2017 р. Справа № 906/219/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Савченко Г.І. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третіх осіб:

- ФОП ОСОБА_1: не з'явився

- ФОП ОСОБА_2: не з'явився

- ФОП ОСОБА_3: не з'явився

- ФОП ОСОБА_4: не з'явився

- ФОП ОСОБА_5: не з'явився

- ТОВ "Інтернаціональні телекомунікації": не з'явився

за участі прокурора: Рункевич І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт", м.Київ

на рішення господарського суду Житомирської області

від 21.04.17 р. у справі № 906/219/16 (суддя Шніт А.В.)

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області, м.Житомир

до Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт", м.Київ

за участю Прокуратури Житомирської області, м.Житомир та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, смт.Головино, Черняхівського району Житомирської області

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, смт.Головино, Черняхівського району Житомирської області

3) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт.Головино, Черняхівського району Житомирської області

4) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, смт.Головино, Черняхівського району Житомирської області

5) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, смт.Головино, Черняхівського району Житомирської області

6) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації", м.Одеса

про стягнення 76 603,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. по справі №906/219/16 припиненено провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн..

Позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області до Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт", за участю Прокуратури Житомирської області та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" до Державного бюджету України (р/р 0604, МФО 811039, код ЗКПО 37684003 в Управлінні Державної казначейської служби у Черняхівському районі): 6225,27грн. - різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області: 1125,07грн. - судового збору за подання позовної заяви, 1350,06грн. - судового збору за подання касаційної скарги.

Відмовлено в позові в частині стягнення 14061,72грн. різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Головинський Граніт" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм чинного законодавства;

- обґрунтовує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про укладеність договорів про продовження строку оренди без необхідного нотаріального посвідчення та державної реєстрації останніх;

- вважає, що правовідносини між позивачем та відповідачем після 21.12.2006р., у зв'язку з припиненням дії основного Договору оренди №22 від 21.12.2001р., регулюються нормами глави 33 книги п'ятої ЦК України, оскільки додаткові договори про продовження строку оренди ЦМК ДП "Головинський граніт" від 20.02.2006р. та від 20.12.2010р. є не укладеними і такими, що не породжують для сторін жодних прав та обов'язків, так як момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією;

- стверджує, що суд першої інстанції, в порушення принципу - правової визначеності, не вірно застосував власну судову практику Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р., №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна";

- констатує, що судом не вірно застосовані норми матеріального права, оскільки не враховано, що додаткові договори про продовження строку оренди ЦМК ДП "Головинський граніт" від 20.02.2006р. та від 20.12.2010р. укладались на 5 (п'ятирічний) строк, наслідком чого момент їх укладення пов'язується зокрема з державною реєстрацією;

- вважає, що наведене рішення суду свідчить про наявність вибіркового правосуддя на догоду державним суб'єктам господарювання і викликає сумніви в об'єктивності та незалежності судової гілки влади.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/219/16 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Мамченко Ю.А., суддя Тимошенко О.М..

У відповідності до розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. №01-04/720 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії по справі №906/219/16 - ОСОБА_7 у період з 12.06.2017р. по 14.06.2017р. включно, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/219/16.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.06.2017р., у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії ОСОБА_7 і проведеної автоматичної зміни складу колегії суддів по справі №906/219/16, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І., суддя Тимошенко О.М..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. у даній справі відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду.

При цьому, до Рівненського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" надійшла касаційна скарга на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 12.05.2017р. у справі №906/219/16.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. зупинено провадження у справі №906/219/16 до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 12.05.2017р. у справі №906/219/16.

Матеріали справи №906/219/16 надіслано до Вищого господарського суду України.

В подальшому на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/219/16.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.08.2017р. поновлено провадження у справі №906/219/16 та призначено розгляд апеляційної скарги на 12.09.2017р..

06.09.2017р. на поштову адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області надійшов письмовий відзив від 04.09.2017р. №05/2843 на апеляційну скаргу, в якому останнє просить рішення господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. у справі №906/219/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" - без задоволення.

Прокурор в судовому засіданні 12.09.2017р. заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. по справі №906/219/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подачі письмових відзивів на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Сторони та треті особи в судове засідання 12.09.2017р. не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про поновлення провадження у справі направлена належним чином усім учасникам провадження у справі та повідомлено про дату, час та місце розгляду справи.

При цьому, ухвалою суду про поновлення провадження у справі участь учасників судового процесу в судовому засіданні визначалась на власний розсуд, нові докази не витребовувались та повідомлено, що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін та третіх осіб, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представників останніх.

Заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2001р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Головинський граніт", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Головинський граніт", (орендар) укладено договір №22 оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" (далі - договір №22), згідно п.1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Головинський кар'єр" (а.с.21-23, т.1).

Відповідно до п.3.3 договору №2, орендна плата перераховується до державного бюджету щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.

У відповідності до п.5.2 договору №22, орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету.

За змістом п.6.2 договору №22 сторони встановили, що орендар має право за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати, іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна підприємства, здавати їх у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншій особі за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

В п.10.1 договору №22 сторони встановили, що він укладений на строк до 21.12.2006р. включно.

В подальшому, договором від 20.02.2006 про внесення змін та доповнень до договору оренди №22 цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001 було, зокрема, п.10.1 договору №22 викладено у наступній редакції: "Цей договір укладено строком на 9 (дев'ять) років, що діє з 21 грудня 2001 року до 21 грудня 2010 року включно" (а.с.24, т.1).

Також, додатковим договором №6 від 20.12.2010р. про продовження дії договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001р. №22 з врахуванням змін та доповнень від 15.12.2003р., від 30.03.2004р., від 20.02.2006р., від 18.03.2008р. та від 06.11.2009р. було, зокрема, продовжено чинність договору до 21.12.2015р. (а.с.25, т.1).

Крім того, користуючись своїм правом та дозволом орендодавця, відповідач уклав ряд договорів суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності (договорів суборенди), тобто відповідних приміщень в орендованому ним цілісному майновому комплексі, а саме:

- 10.06.2013р. з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (суборендар) (а.с.26-29, т.1);

- 10.06.2013р. з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (суборендар) (а.с.30-33, т.1);

- 30.05.2014р. з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (суборендар) (а.с.34-37, т.1);

- 30.05.2014р. з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (суборендар) (а.с.38-41, т.1);

- 01.08.2014р. з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (суборендар) (а.с.46-49, т.1);

- 01.04.2014р. з ТОВ "Інтернаціональні телекомунікації" (ТОВ "Інтертелеком") (суборендар) (а.с.42-45, т.1).

Згідно п.1.1 вказаних вище договорів суборенди майно, що суборендується, належить до державної власності та знаходиться в орендному користуванні орендаря відповідно до договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" №22, укладеного 21.12.2001р. між орендарем і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (балансоутримувач).

Відповідно до п.2.1 договорів суборенди, суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

У відповідності до п.3.6 договорів суборенди, орендна плата перераховується балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Пунктом п.5.4 договорів суборенди встановлено, що суборендар зобов'язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату балансоутримувачу (п.5.4 договорів суборенди).

Згідно п.6.2 договорів суборенди, суборендну плату в розмірі, що не перевищує орендної плати за об'єкт суборенди, отримує орендар, а решта суборендної плати спрямовується до державного бюджету.

Відповідно до актів приймання-передавання майна до договорів суборенди, орендар передав, а суборендар прийняв у строкове платне користування відповідне державне окреме індивідуально визначене майно (а.с.29, 33, 37, 41, 45, на звороті, 49, т.1).

За вказаних обставин, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" про стягнення в доход державного бюджету з відповідача 153380,75грн. різниці суборендної плати згідно договорів суборенди: від 10.06.2013р., від 01.04.2014р., від 30.05.2014р., від 01.08.2014р. (а.с.3-5, т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач покликається на те, що відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992р. №2269-ХІІ, орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди. Плата за суборенду цього майна, яку отримує орендар, не повинна перевищувати орендної плати орендаря за майно, що передається в суборенду. Різниця між нарахованою платою за суборенду і тією її частиною, яку отримує орендар, спрямовується до державного або місцевого бюджету. Контроль за визначенням розміру плати за суборенду та спрямуванням її (в частині, що перевищує суму орендної плати за майно, яке передається в суборенду) до відповідного бюджету покладається на орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону.

Згідно п.18 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу", розмір плати за суборенду нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна розраховується в порядку, встановленому цією Методикою для розрахунку розміру плати за оренду зазначеного майна.

Орендна плата за нерухоме майно, що передається в суборенду, визначається з урахуванням частки вартості такого майна у загальній вартості орендованого майна у цінах, застосованих при визначенні розміру орендної плати, і погоджується з орендодавцем.

У разі суборенди приміщення у будівлі, що входить до складу цілісного майнового комплексу, орендна плата за таке приміщення визначається з урахуванням частки вартості такого приміщення у загальній вартості відповідної будівлі та частки вартості зазначеної будівлі у загальній вартості орендованих основних засобів цілісного майнового комплексу.

Плата за суборенду майна у частині, що не перевищує орендної плати за майно, що передається в суборенду, сплачується орендарю, який передає в суборенду орендоване ним майно.

Різниця між нарахованою платою за перший місяць суборенди та тією її частиною, що отримує орендар, погоджується з орендодавцем і перераховується орендарем до державного бюджету.

Різниця між нарахованою платою за кожний наступний місяць суборенди і тією її частиною, що отримує орендар, визначається шляхом коригування різниці за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Контроль за перерахуванням зазначеної різниці до державного бюджету здійснюється орендодавцем.

Крім зазначених нормативних актів позивач в обґрунтування свої позовних вимог посилається також на умови вищезазначених договорів суборенди, оскільки вважає, що ними передбачений обов'язок саме відповідача контролювати своєчасність та повноту перерахування суборендної плати та спрямовувати до державного бюджету України вказану різницю.

Також позивач зазначив, зокрема, що:

- договір оренди від 21.12.2001р. №22 був укладений до набрання чинності діючим ЦК України, відповідно, на момент його укладення нотаріальне посвідчення та державна реєстрація такого договору не були передбачені чинним на той час законодавством;

- додаткові договори про внесення змін та доповнень до договору оренди ЦМК були укладені в такій же формі, що й договір оренди, на підставі ст.654 ЦК України, де зазначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту;

- у спеціальному законодавстві, що регулює оренду цілісних майнових комплексів, відсутня пряма вимога щодо нотаріального посвідчення договорів оренди ЦМК. Діючі правові норми не прирівнюють найм майнового комплексу до найму будівель та іншої капітальної споруди та також не передбачають, що договори оренди ЦМК, які є об'єктами нерухомості, підлягають нотаріальному посвідченню. Визнання майнового комплексу нерухомістю згідно ч.3 ст.191 ЦК України не встановлює безумовного обов'язку дотримуватись ст.793 та ст.794 ЦК України;

- стаття 793 ЦК України встановлює обов'язок нотаріального посвідчення договорів оренди будівель або іншої капітальної споруди, а не договорів оренди ЦМК. Положення ст.793 ЦК України поширюється лише на ті договори оренди, де об'єктом оренди виступає саме будівля або інша капітальна споруда;

- питання оренди цілісних майнових комплексів, які належали Державі Україна було врегульовано спеціальним законом - "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992р. № 2269-ХІІ. Згідно ст.12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору. Дана норма є нормою прямої дії.

В обґрунтування свого права звертатись до суду про стягнення в доход Державного бюджету заборгованості по різниці між орендною та суборендною платами, позивач зазначив, що відповідно до ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" контроль за визначенням розміру плати за суборенду та спрямуванням її (в частині, що перевищує суму орендної плати за майно, яке передається в суборенду) до відповідного бюджету покладається на орендодавців державного майна. Тому, на позивача, як орендодавця державного майна, покладено обов'язок контролювати надходження орендної (суборендної) плати як по основному договору оренди, укладеному з ПАТ "Головинський граніт" так і по укладених ним договорах суборенди, а також з врахуванням ч.3 ст.774 ЦК України звертатись з вимогами щодо стягнення суборендної плати.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 14.03.2016р. прийнято позовну заяву, порушено провадження у справі №906/219/16 та призначено її до розгляду.

Клопотанням від 14.04.2016р. №05/1450 позивач зменшив розмір позовних вимог, просить стягнути з відповідача 76603,44грн. різниці суборендної плати до державного бюджету згідно договорів суборенди: від 10.06.2013р., від 01.04.2014р., від 30.05.2014р., від 01.08.2014р.. Також, згідно цього ж клопотання, позивач просить припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 76777,31грн., сплачених останнім після порушення провадження у справі. Згідно цього ж клопотання, суборендар ОСОБА_2 перерахувала до державного бюджету 13,13грн..

Відповідно до заяви від 22.04.2016р. №05/2-259вих16 прокуратура Житомирської області вступила у справу для представництва інтересів держави в особі позивача.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 26.05.2016р. у справі №906/219/16 (а.с.163-165, т.1), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.08.2016р. (а.с.217-222, т.1) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2016р., рішення господарського суду Житомирської області від 26.05.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.08.2016р. у справі №906/219/16 скасовано, а справу №906/219/16 передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.244-249, т.1).

Зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2016р., вказано, що суди попередніх інстанцій не врахували, що договір оренди на дату його укладення відповідав вимогам законодавства щодо форми договору, не з'ясували обставини пролонгації договору оренди з урахуванням положень п.10.6 договору та не з'ясували обставини виконання сторонами договору оренди, наявності заборгованості відповідача по орендній платі та повернення відповідачем орендованого майна, а також не з'ясували, чи впливає рішення у цій справі на права або обов'язки осіб, які уклали вказані договори і не визначилися із необхідністю їх залучення до участі у справі.

Відповідно до ч.1 ст.111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2016р. справу №906/219/16 передано на розгляд судді Шніт А.В..

Ухвалою суду від 17.11.2016р. суддею Шніт А.В. дану справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання для її розгляду, а також, в порядку ст.27 ГПК України, залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" (а.с.2-3, т.2).

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. у справі №906/219/16 позов задоволено частково (а.с.52-57, т.3).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Згідно ст.1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (ч.8 ст.181 ГК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст.283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст.283 ГК України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" №22 від 21.12.2001р. (з відповідними змінами і доповненнями) та договорів суборенди від 10.06.2013р., 10.06.2013р., 30.05.2014р., 30.05.2014р., 01.08.2014р., 01.04.2014р., які за своєю правовою природою є договорами найму (оренди) і піднайму (суборенди) - відповідно.

Як зазначалося вище, на обґрунтування позовних вимог позивач покликається на невиконання відповідачем умов договорів суборенди, укладених між ним та третіми особами, щодо своєчасності та повноти перерахування різниці між орендною та суборендною платою до державного бюджету України. В якості правових підстав позивача зазначає ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п.18 постанови Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р. "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу".

У відповідності до ч.1 ст.288 ГК України орендар має право передати окремі об'єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Враховуючи той факт, що нерухоме майно, яке є предметом вказаних вище договорів, належить до державної власності, на правовідносини з його володіння, користування і розпорядження поширюється, у тому числі, дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено умови, які є істотними для даних договорів, а відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Незалежно від форми власності об'єкта оренди господарські суди мають виходити з того, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

У відповідності до наявних в матеріалах справи акту звірки розрахунків до договору оренди цілісного майнового комплексу ДП "Головинський кар'єр" від 22.12.2001р. №22 станом на 31.12.2015р. (а.с.119, т.2), розрахунки заборгованості перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати за відповідними договорами суборенди станом на 31.12.2015р., які підписані позивачем та відповідачем, свідчать про те, договір оренди від 22.12.2001р. №22 (зі змінами і доповненнями) виконувався сторонами, що ними не заперечується.

Як зазначалося вище, договір №22 оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" було укладено 21.12.2001р. на строк до 21.12.2006р. включно.

Водночас, законодавством, що діяло на момент укладення договору №22 не було передбачено обов'язку нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно п.10.6 договору №22, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Частиною 2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як роз'яснено у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад три роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він відповідно до частини другої статті 215 ЦК України відповідав вимогам частини другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

Також, необхідно зазначити, що відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як свідчать матеріали справи, договором від 20.02.2006р. про внесення змін та доповнень до договору оренди №22 цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001р. було, зокрема, п.10.1 договору №22 викладено у наступній редакції: "Цей договір укладено строком на 9 (дев'ять) років, що діє з 21 грудня 2001 року до 21 грудня 2010 року включно" (а.с.24, т.1).

Додатковим договором №6 від 20.12.2010р. про продовження дії договору оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001р. №22 з врахуванням змін та доповнень від 15.12.2003р., від 30.03.2004р., від 20.02.2006р., від 18.03.2008р. та від 06.11.2009р. було, зокрема, продовжено чинність договору до 21.12.2015р. (а.с.25, т.1). При цьому, дані додаткові договори були укладені в такій самій формі, що й договір №22.

Враховуючи викладене, договір №22 продовжувався на той самий строк на підставі додаткових договорів до нього від 21.12.2006р., від 21.12.2010р., котрі були укладені відповідно до чинного законодавства, а збільшення загального строку користування орендованим майном не є підставою для визнання такого договору нікчемним у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Отже, за вказаних обставин слід дійти висновку, що договори суборенди, сторонами яких є відповідач та треті особи, укладені на підставі чинного на час їх підписання договору №22, строк якого був продовжений відповідно до додаткових договорів до нього.

Відносно здійснення орендодавцем контролю за перерахуванням орендарем до Державного бюджету України різниці суборендної плати за користування відповідним нерухомим майно, слід зазначити наступне.

У відповідності ч.1 ст.288 ГК України, орендар має право передати окремі об'єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди, про що суд зазначав вище.

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ст.774 ЦК України).

Таким чином, наймач отримує відносно піднаймача всі права та обов'язки наймодавця. У свою чергу, піднаймач має права та обов'язки наймача. При цьому, піднаймач не вступає в будь-які відносини із наймодавцем. Перед останнім відповідальним за стан орендованого майна та внесення плати за його користування залишається наймач. Він повинен виконувати свої обов'язки незалежно від того, яким чином виконує свої обов'язки піднаймач. Тобто, якщо, наприклад, піднаймач несвоєчасно здійснює платежі за користування річчю, це не звільняє наймача від здійснення платежів на користь наймодавця.

Як вказувалось вище, особливості оренди державного майна (яким є орендоване майно) встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

За приписами ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

Плата за суборенду цього майна, яку отримує орендар, не повинна перевищувати орендної плати орендаря за майно, що передається в суборенду.

Різниця між нарахованою платою за суборенду і тією її частиною, яку отримує орендар, спрямовується до державного або місцевого бюджету.

Контроль за визначенням розміру плати за суборенду та спрямуванням її (в частині, що перевищує суму орендної плати за майно, яке передається в суборенду) до відповідного бюджету покладається на орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону.

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцем щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам (ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Згідно абз.4 ч.3 ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", порядок використання плати за суборенду майна визначається: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до п.18 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р., розмір плати за суборенду нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна розраховується в порядку, встановленому цією Методикою для розрахунку розміру плати за оренду зазначеного майна.

Орендна плата за нерухоме майно, що передається в суборенду, визначається з урахуванням частки вартості такого майна у загальній вартості орендованого майна у цінах, застосованих при визначенні розміру орендної плати, і погоджується з орендодавцем.

У разі суборенди приміщення у будівлі, що входить до складу цілісного майнового комплексу, орендна плата за таке приміщення визначається з урахуванням частки вартості такого приміщення у загальній вартості відповідної будівлі та частки вартості зазначеної будівлі у загальній вартості орендованих основних засобів цілісного майнового комплексу.

Плата за суборенду майна у частині, що не перевищує орендної плати за майно, що передається в суборенду, сплачується орендарю, який передає в суборенду орендоване ним майно.

Різниця між нарахованою платою за перший місяць суборенди та тією її частиною, що отримує орендар, погоджується з орендодавцем і перераховується орендарем до державного бюджету.

Різниця між нарахованою платою за кожний наступний місяць суборенди і тією її частиною, що отримує орендар, визначається шляхом коригування різниці за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Контроль за перерахуванням зазначеної різниці до державного бюджету здійснюється орендодавцем.

Як зазначалось вище, за змістом п.5.2 договору №22 орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету.

Водночас, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ч.3 ст.774 ЦК України).

Таким чином, з огляду на зазначені вище правові норми та обставини справи, слід дійти висновку, що обов'язок перерахування до державного бюджету різниці суборендної плати покладений на орендаря (відповідача), а контроль справляння вказаної плати покладено саме на орендодавця (позивача).

Аналогічні правові висновки викладено і в постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2016р. у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов'язання згідно договору №22 та відповідних договорів суборенди стосовно своєчасного перерахування різниці між орендною та суборендною платою до Державного бюджету України не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка, з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог від 14.04.2016 №05/1450, становила 76603,44грн..

Однак, під час розгляду справи в суді до Державного бюджету України було перераховано частину боргу по різниці між орендною та суборендною платою (згідно договорів суборенди, укладених між відповідачем та ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_1.) на загальну суму 56316,45грн, що підтверджується копією реєстру розрахунків (а.с.72-73, т.2).

За приписами п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктами 4.2, 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи; господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи вище викладене, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн, за відсутністю предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Отже, станом на день розгляду даної справи у відповідача існувала заборгованість по різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договору суборенди 01.08.2014р., укладеного між останнім та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (а.с.46-49, т.1) і яка, як вбачається із заяви позивача №05/251 від 20.01.2017, становить 20286,99грн (а.с.92, т.2).

Відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу по різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, в повному обсязі суду не надав.

У відповідності до розрахунку заборгованості перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати згідно договору суборенди від 01.08.2014р. станом на 01.03.2017р. борг відповідача складає 16971,68грн (а.с.164, т.2). При цьому, заява про зменшення розміру позовних вимог позивачем до суду не подавалася, і такі докази в матеріалах справи відсутні. Тому, слід виходити з позовних вимог про стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету по договорах суборенди в розмірі 20286,99грн..

Слід також зауважити, що в матеріалах справи знаходиться Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 23.03.2017р. (а.с.202-203, т.2), з якого вбачається, що 27.02.2015р. припинено підприємницьку діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Однак, відповідно до п.11.6 договору суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.08.2014р., укладеного між відповідачем та ФОП ОСОБА_2 (а.с.46-48, т.1), чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, ліквідації суборендаря.

Таким чином, нарахування боргу перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати згідно договору суборенди від 01.08.2014р. припиняється з 28.02.2015р..

Отже, з врахуванням викладеного вище, слід здійснити перерахунок розміру різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договору суборенди 01.08.2014р., згідно якого сума, що підлягає стягненню, становить 6225,27грн., а у частині стягнення 14061,72грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, - відмовити в позові.

Судом не береться до уваги покликання відповідача, в якості заперечень проти позову, на розбіжності у найменуванні об'єкту нерухомості, що є предметом договору суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.08.2014р., що мають місце в п.1.1 самого договору та письмовому погодженні позивача №09/2177 від 01.07.2014 щодо передачі в суборенду державного майна, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.774 ЦК України, передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 6.2 договору №22 встановлено, що за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати, іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна підприємства, здавати їх у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншій особі за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Зокрема, у матеріалах справи міститься лист від 01.07.2014р. №09/2177 (а.с.124, т.2), яким позивач як орендар надав дозвіл та погодив розрахунок плати за суборенду нежитлових приміщень площею 87,22кв.м. у будівлі клубу за адресою: АДРЕСА_3".

01.08.2014р., тобто після отримання дозволу позивача та погодженого орендодавцем розрахунку плати за суборенду, між ПАТ "Головинський граніт" та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір суборенди нерухомого майна - нежитлових приміщень площею 87,22кв.м. за адресою: АДРЕСА_4".

Відповідно пояснень позивача, після укладення договору суборенди, відповідачем було надано позивачу копію вищевказаного договору.

У тексті договору, копія якого була отримана орендодавцем, площа (87,22кв.м.), адреса (АДРЕСА_5 літера "В"), вартість об'єкта суборенди (64717,00грн.) та розмір суборендної плати (1007,64грн. за базовий місяць - травень 2014р.) відповідають погодженому позивачем розрахунку та іншим документам, які надавались на погодження останньому. При цьому, назва будівлі "клуб" зазначена сторонами договору (ПАТ "Головинський граніт" та ФОП ОСОБА_2.) як "контора".

Водночас, приміщення "контори" в технічному паспорті зазначено під літерою "Г", а в договорі суборенди з ФОП ОСОБА_2 об'єкт суборенди зазначено з літерою "В", що за технічним паспортом відповідає будівлі клубу (а.с.169-172, т.2).

Також, згідно даних позивача на момент укладення договору суборенди з ФОП ОСОБА_2 приміщення контори (літ. "Г") не могли бути передані їй в суборенду, оскільки з червня 2013 року вже знаходились в суборенді в інших осіб.

Таким чином, суд вважає, що слово "контора" у п.1.1 договору суборенди від 01.08.2014р. є технічною помилкою, допущеною під час укладання договору суборенди, що не змінює змісту договірних відносин.

З врахуванням наведеного вище в сукупності, а також дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком господарського суду Житомирської області, що позовні вимоги щодо стягнення 6225,27грн. різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. У частині вимог щодо стягнення 14061,72грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, слід відмовити у позові. Також, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн. за відсутністю предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Згідно з ч.1 ст.32, ч.1 ст.33 та ч.2 ст.34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків, визначитись чи потребуються спеціальні знання для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору.

Інші доводи скаржника в апеляційній скарзі спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, рішення господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. по справі №906/219/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 21.04.2017р. у справі №906/219/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт", м.Київ - без задоволення.

2. Справу №906/219/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Савченко Г.І.

Суддя Тимошенко О.М.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2, 3 - РВ ФДМ України по Житомирській області

(10008, м.Житомир, вул.1-го Травня, 20),

10008, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, 20

4 - ПАТ "Головинський Граніт"

(01103, м.Київ, вул.Івана Фіалека, 1),

5 - ФОП ОСОБА_1

АДРЕСА_6

6 - ФОП ОСОБА_2

(12325, АДРЕСА_2),

7 - ФОП ОСОБА_3

АДРЕСА_7

8 - ФОП ОСОБА_4

АДРЕСА_8

9 - ФОП ОСОБА_5

АДРЕСА_9

10 - ТОВ "Інтернаціональні телекомунікації" (65007, м.Одеса, вул.Мала Арнаутська, 66),

11 - Прокуратурі Житомирської області (10008, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, 11),

12 - Прокуратурі Рівненської області (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52),

13 - в наряд.