КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 911/2439/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко А.І.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 19.09.2017 по справі №911/2439/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Матюші"

на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017

у справі №911/2439/17 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Матюші"

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса

про вжиття запобіжних заходів.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/2439/17 відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Матюші" про вжиття запобіжних заходів щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду першої інстанції від 14.08.2017, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Матюші" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначену ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про вжиття запобіжних заходів, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; на порушення норм процесуального права.

Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Щорса не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як стверджує заявник, ТОВ "Ресіліент Матюші" є власником земельних ділянок загальною площею 128 га в межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

В червні 2017 року працівники ТОВ "Ресіліент Матюші" виявили, що вказані земельні ділянки були оброблені і засіяні сільськогосподарськими культурами невідомими особами без відома та дозволу товариства.

За результатами позапланової перевірки дотримання вимог земельного законодавства, проведеної державними інспекторами Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області, було встановлено, що Сільськогосподарський виробничий кооператив імені Щорса здійснив самовільне зайняття земельних ділянок ТОВ "Ресіліент Матюші".

21.06.2017 ТОВ "Ресіліент Матюші" звернулося до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України (Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво), за якою в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0003551. Під час проведення слідчих дій у межах кримінального провадження було встановлено, що земельні ділянки ТОВ "Ресіліент Матюші" були засіяні та обробляються Сільськогосподарським виробничим кооперативом імені Щорса, що не має жодних правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки.

Листом від 21.07.2017 (вих. №5) ТОВ "Ресіліент Матюші" звернулося до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса з вимогою звільнити його земельні ділянки. Однак, відповідні вимоги залишені Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса без відповіді та задоволення.

Крім того, заявник зазначає, що 10.08.2017 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою щодо проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства на земельних ділянках ТОВ "Ресіліент Матюші" для встановлення факту їх самовільного зайняття Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса і притягнення його посадових осіб до адміністративної відповідальності. Однак, результати відповідної перевірки ще не відомі.

З огляду на те, що внаслідок самовільного зайняття Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса земельних ділянок ТОВ "Ресіліент Матюші", заявник позбавлений можливості використовувати їх для обробітку та вирощування сільськогосподарських культур і несе значні збитки, останній має намір звернутися до господарського суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса про зобов'язання повернути самовільно зайняті земельні ділянки без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, на підставі статті 212 Земельного кодексу України.

Згідно з приписами пункту "в" ч.1 ст. 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію на земельних ділянках.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відтак, заявник стверджує, що у разі задоволення позову ТОВ "Ресіліент Матюші" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса буде зобов'язане повернути йому самовільно зайняті земельні ділянки разом з вирощеним на них врожаєм сільськогосподарських культур.

З огляду на агрономічні цикли достигання та збору врожаю сільськогосподарських культур, у другій половині серпня 2017 року Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Щорса розпочне збір врожаю сільськогосподарських культур, вирощеного на самовільно зайнятих земельних ділянках заявника, що призведе до знищення доказів самовільного зайняття ним земельних ділянок та до порушення його права на повернення самовільно зайнятих земельних ділянок разом з вирощеним на них врожаєм сільськогосподарських культур, гарантованого йому відповідно до норм пункту "в" ч.1 ст. 90, ст.212 Земельного кодексу України.

Таким чином, заявник стверджує, що має обґрунтовані підстави вважати, що існує реальна загроза порушення прав ТОВ "Ресіліент Матюші" до моменту звернення останнього до суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса та вирішення спору по суті.

У зв'язку з чим, заявник звернувся до Господарського суду Київської області із заявою про вжиття запобіжних заходів шляхом накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, що знаходяться на самовільно зайнятих земельних ділянках ТОВ "Ресіліент Матюші" загальною площею 128 га, розташованих у межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, з метою забезпечення схоронності майбутнього врожаю до вирішення спору між ТОВ "Ресіліент Матюші" і Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса.

Вжиття запобіжних заходів щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса у вигляді накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур є необхідним для забезпечення фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову ТОВ "Ресіліент Матюші" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса в частині передачі ТОВ "Ресіліент Матюші" врожаю сільськогосподарських культур, вирощеного на самовільно зайнятих земельних ділянках.

При цьому, заявник стверджує, що накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур може бути адекватним лише за умови забезпечення подальшого фактичного збирання врожаю, коли він дозріє, та подальшого належного зберігання зібраного врожаю, що убезпечить від псування або знищення посівів (незібраного врожаю) і відповідно забезпечить збалансованість інтересів сторін до вирішення спору господарським судом.

З огляду на викладене, заявник просить господарський суд вжити запобіжні заходи щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Щорса у вигляді накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, що знаходяться на земельних ділянках загальною площею 128 га, розташованих у межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області (за наведеним в заяві кадастровими номерами) шляхом винесення постанови про опис та арешт майна та передачі описаного майна на відповідальне зберігання ТОВ "Ресіліент Матюші" з подальшим вилученням дозрілого врожаю сільськогосподарських культур шляхом надання йому права збору врожаю сільськогосподарських культур із застосуванням спеціалізованої техніки та подальшою передачею зібраного врожаю сільськогосподарських культур на його відповідальне зберігання.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.43-4 ГПК України було зобов'язано заявника надати:

- пояснення з посиланням на фактичні документи та обставини щодо набуття права власності на спірні земельні ділянки (коли і за яких обставин).

- пояснення щодо періоду засіяння земельних ділянок, а саме до чи після набуття заявником права власності на них.

- пояснення щодо того чи перевіряв покупець майно в момент його придбання.

- пояснення щодо того чи повідомляв продавець покупця про фактичний стан майна (чи інші застереження та обтяження земельних ділянок), зокрема перебування їх в оренді, суборенді чи на іншому праві користування в інших осіб.

- обґрунтувати твердження про існування загрози порушення прав заявника, саме до моменту звернення його до суду з врахуванням того, що заявник 24.07.2017 вже звертався до суду з даною заявою, відтак незрозуміло що перешкоджає заявнику звернутися до суду з позовом, у встановлений законодавством 5-денний термін, замість повторного подання заяви про запобіжні заходи.

Однак, заявником не надано витребуваних ухвалою суду від 11.08.2017 пояснень та доказів.

Із наявних матеріалів заяви вбачається, що ТОВ "Ресіліент Матюші" придбало земельні ділянки за кадастровими номерами: НОМЕР_1; НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4; НОМЕР_5; НОМЕР_6; НОМЕР_7; НОМЕР_8 за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, зокрема, укладеними з ОСОБА_4 30.05.2017 (2 договори) та ОСОБА_2 26.04.2017 (63 договори).

З наведених договорів купівлі-продажу земельних ділянок вбачається, що продавець ОСОБА_4 набув права власності на земельні ділянки на підставі наказів про надання у власність земельних ділянок, виданих Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області 14.04.2017. Продавець ОСОБА_2 продав заявнику на підставі договорів купівлі-продажу від 01.04.2017 та 30.03.2017 земельні ділянки, які зареєстровані Відділом міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Біла Церква Головного управління Держгеокадастру у Київській області 09.03.2017.

Таким чином, принаймні до 09.03.2017 спірні земельні ділянки перебували в розпорядженні Головного управління Держгеокадастру у Київській області і враховуючи агрономічні цикли посіву сільськогосподарських культур, земельні ділянки засівались восени 2016 року, тобто коли вони не належали ні заявнику, ні навіть особам, у яких заявник придбав вже засіяні земельні ділянки.

Крім того, заявником до заяви додано лише повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення за фактом самовільного зайняття земельних ділянок. Однак, жодних даних досудового розслідування, зокрема, які вказують на причетність Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса, до заяви не додано. Крім того представник заявника повідомив в судовому засіданні, що кримінальне провадження на даний час закрито.

Наявність відповідної заяви в правоохоронних органах не є безумовним доказом, який би вказував на очевидні порушення прав заявника Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса чи будь-якими іншими особами.

Також заявником не додано до заяви жодних документів, які б свідчили про проведення позапланової перевірки дотримання вимог земельного законодавства, в ході якої, як стверджується в заяві, інспекторами Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області було встановлено, що Сільськогосподарський виробничий кооператив імені Щорса здійснив самовільне зайняття земельних ділянок ТОВ "Ресіліент Матюші".

Крім того, заявник в порушення вимог ухвали суду не надав пояснень та відомостей щодо факту перевірки ним майна (земельних ділянок) в момент його придбання і чи повідомляли продавці покупця про фактичний стан майна (чи інші застереження та обтяження земельних ділянок), зокрема перебування їх в оренді, суборенді чи на іншому праві користування в інших осіб.

Оскільки, заявником не надано в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України належних та допустимих доказів, суд позбавлений можливості перевірити всі обставини, які необхідні для визначення адекватності запобіжного заходу та врахування балансу інтересів сторін, в тому числі Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса, без дослідження яких накладення арешту на посіви може призвести до порушення прав останнього.

Крім того, заявник просить накласти арешт на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, що знаходяться на земельних ділянках загальною площею 128 га, розташованих у межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області (за наведеним в заяві кадастровими номерами) шляхом винесення постанови про опис та арешт майна та передачі ТОВ "Ресіліент Матюші" описаного майна на відповідальне зберігання з подальшим вилученням дозрілого врожаю сільськогосподарських культур шляхом надання йому права збору врожаю сільськогосподарських культур із застосуванням спеціалізованої техніки та подальшою передачею зібраного врожаю сільськогосподарських культур на його відповідальне зберігання.

Однак, відповідні вимог не передбачені серед видів запобіжних заходів, визначених ст.43-2 ГПК України. Крім того, такі вимоги передбачають вирішення спору по суті, що не допускається в межах заяви про вжиття запобіжних заходів.

Як визначено ст. 43-2 ГПК України запобіжні заходи включають, зокрема, витребування доказів, огляд приміщень та накладення арешту на майно, що належить особі, щодо якої вжито запобіжні заходи, і знаходиться в неї або в інших осіб.

В той же час, статтею 43-1 ГПК України визначено, що особа, яка має підстави побоюватись, що подача потрібних для неї доказів стане згодом неможливою або утрудненою, а також підстави вважати, що її права порушені або існує реальна загроза їх порушення, має право звернутися до господарського суду з заявою про вжиття передбачених статтею 43-2 цього Кодексу запобіжних заходів до подання позову.

Заява про вжиття запобіжних заходів повинна містити, зокрема, вид і суть запобіжного заходу; обставини, якими заявник обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів (ст.43-3 ГПК України).

Також, відповідною ст. 43-3 ГПК України визначено, що заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом п'яти днів з дня винесення ухвали про вжиття запобіжних заходів. Після подання заявником позовної заяви запобіжні заходи діють як заходи забезпечення позову.

Таким чином, з огляду на ст. 43-1 ГПК України право на звернення, відповідно і підстави для задоволення заяви про вжиття запобіжних заходів, пов'язуються з обґрунтованими підставами вважати, що права особи будуть порушені або існує реальна загроза їх порушення і вжиття запобіжних заходів обґрунтоване терміновістю і негайністю до подання позову.

У відповідності до п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вжиття запобіжних заходів" №01-8/251 від 20.04.2007 у вирішенні питання про вжиття запобіжних заходів господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх застосування з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника; наявності зв'язку між конкретним видом запобіжних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, яку заявник повинен подати у строк, встановлений частиною третьою статті 43-3; імовірності настання обставин, зазначених у статті 43-1 ; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Також, як визначає Вищий господарський суд в Інформаційному листі від 20.04.2007 №01-8/251 "Про деякі питання практики вжиття запобіжних заходів", розділом V-1 ГПК доповнено згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової охорони інтелектуальної власності". Однак, з огляду на відсутність в цьому розділі будь-яких обмежень щодо можливості вжиття запобіжних заходів виключно у правовідносинах, пов'язаних із захистом прав на об'єкти інтелектуальної власності, таке вжиття можливе і в інших правовідносинах, на які поширюються повноваження господарських судів.

Відповідно в усіх випадках вжиття запобіжних заходів господарські суди можуть враховувати викладене в розділі III рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 10.06.2004 N 04-5/1107 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності".

Згідно із п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", відповідно до пункту 4 частини першої статті 43-3 ГПК заява про вжиття запобіжних заходів повинна містити відомості про обставини, якими заявник обґрунтовує необхідність вжиття таких заходів. Ці обставини мають узгоджуватися з приписами статті 43-1 ГПК, а за змістом пункту 5 частини першої статті 43-3 і частини третьої статті 43-4 ГПК - також й підтверджуватись відповідними доказами з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 названого Кодексу. Витребування і оцінка відповідних доказів, а також доказів наявності у заявника права вимоги (відомості про реєстрацію права, контракт або інший відповідний правочин тощо) здійснюється господарським судом за загальними правилами ГПК про докази.

З пункту 15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" вбачається, що у вирішенні питання про вжиття запобіжних заходів господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх застосування з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника; забезпечення збалансованості інтересів заявника і особи, щодо якої просять вчинити запобіжні заходи; наявності зв'язку між конкретним видом запобіжних заходів і можливим предметом позовної вимоги, яку заявник повинен подати у строк, встановлений частиною третьою статті 43-3 ГПК; імовірності настання обставин, зазначених у статті 43-1 ГПК; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Дослідивши викладені в заяві обставини та оглянувши надані заявником докази, судовою колегією встановлено, що зі змісту заяви не вбачається терміновості та необхідності негайного вжиття заходів для запобігання порушенню прав заявника.

Крім того, з моменту обізнаності про факти, які свідчать про можливість порушення прав заявника, йому було відомо принаймні декілька місяців до моменту звернення з даною заявою і за цей час без поважних причин не підготовлено та не подано відповідного позову про захист прав по суті відповідних вимог. Згідно пояснень представника Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса на даний час врожай вже зібраний.

За відсутності ознак негайності та терміновості, заявник не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом про розгляд його вимог по суті та вжиття у зв'язку з цим заходів забезпечення позову. З огляду на зміст заяви про вжиття запобіжних заходів, за відсутності ознак терміновості та негайності, заявник намагається фактично вжити заходів забезпечення позову до порушення провадження у справі, що чинним законодавством не допускається.

Таким чином, ст. 43-1 ГПК України передбачає наявність обставин щодо необхідності термінового вжиття заходів, однак заявник не наводить необхідних ознак, а саме, що не накладення арешту саме протягом п'яти днів, відведених для подання позову, призведе до порушення прав заявника і що відповідні дії неможливо буде вчинити після подання позову.

Також, заявник в прохальній частині заяви крім накладення арешту на посіви, ставить вимоги, які не передбачені ст. 43-2 ГПК України.

Крім того, заявником невиконані вимоги, передбачених частиною третьою цієї статті, що є окремою підставою для відмови в задоволенні заяви про вжиття запобіжних заходів (ч.6 ст.43-4 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про вжиття запобіжних заходів.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені ТОВ "Ресіліент Матюші" в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 43-1, 43-2, 43-3, 43-4, 43-8, 49, 99-106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Матюші" на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/2439/17 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017 у справі №911/2439/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/2439/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.І. Тищенко

Т.І. Разіна