ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.09.2017 Справа № 907/523/17

Суддя господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Рікотранс ЛТД, ОСОБА_1 Лондон,

до відповідача: Товариства з обмеженою діяльністю «Торгово - промисловий центр», м. Ужгород, Закарпатська область,

про стягнення 49513,16 доларів США, що еквівалентно 1288332,42 грн. (в т. ч. 34343,46 доларів США основний борг, 15169,70 доларів США пеня)

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, представник за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю;

Представникам сторін, присутнім в судовому засіданні, розяснено їх права та обовязки відповідно до ст.ст. 20, 22 ГПК України, зокрема, право заявляти відводи.

СУТЬ СПОРУ: Рікотранс ЛТД, ОСОБА_1 Лондон заявлено позов до Товариства з обмеженою діяльністю «Торгово - промисловий центр», м. Ужгород, Закарпатська область про стягнення 49513,16 доларів США, що еквівалентно 1288332,42 грн. (в т. ч. 34343,46 доларів США основний борг, 15169,70 доларів США пеня).

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.06.2017 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 11.07.2016 року.

В судовому засіданні 11.07.2016 року, відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, участі уповноваженого представника в засідання суду не забезпечив, причин неявки не повідомив. Розгляд справи відкладено на 15.08.2017 року.

В судовому засіданні 15.08.2017 року оголошено перерву до 23.08.2017 року для надання можливості сторонам врегулювати спір в позасудовому порядку та подати суду додаткові пояснення по суті спірних відносин.

Після сплину зазначеної перерви присутні в судовому засіданні представники позивача наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача, присутній в судовому засіданні 23.08.2017 року, проти позову заперечує та просить суд в його задоволенні відмовити, однак, подав суду клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на 15 днів, яке судом задоволене.

Також, представник відповідача подав суду клопотання про застосування строку позовної давності та клопотання про витребування доказів у позивача.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.08.2017 року розгляд справи відкладено на 05.09.2017 року. Позивача зобовязано подати оригінали наступних документів: контракт на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів за №РТ 15/15 від 27.10.2015 року; рахунок №161 від 03.12.2015 року; акт звірки взаєморозрахунків від 15.12.2016 року; накладна №39151477; накладна №39151485; накладна №39151493; накладна №39151501; накладна №39151519.

В судовому засіданні 05.09.2017 року оголошено перерву з метою надання сторонам ознайомитись з поданими поясненнями та доданими до них документами.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що на підставі укладеного між ТОВ «Торгово-промисловий центр», м. Ужгород (надалі відповідач, Замовник) та Рікотранс ЛТД, ОСОБА_1 Лондон (надалі позивач, Виконавець) Контракту на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №RT 15/15 від 27.10.2015 року (надалі - Контракт), позивачем було здійснено транспортно-експедиторські послуги на загальну суму 44 343,46 доларів США. Позивачем в позовній заяві зазначено, що факт виконання транспортно-експедиторських послуг підтверджується накладними №39151477; №39151485; №39151493; №39151501; №39151519. Після виконання передбачених Контрактом робіт виставлено рахунок №161 від 03.12.2015 року. 15.12.2016 року між позивачем та відповідачем було складено акт звірки. Проте відповідач своїх обовязків щодо оплати послуг за Контрактом не виконав, сплатив тільки 10 000,00 доларів США. Станом на день подання позовної заяви заборгованість у розмірі 34 343,46 доларів США відповідачем не сплачена. У звязку з цим, позивач на підставі п.4.6. Контракту нарахував, та просив стягнути з відповідача пеню за період 10.12.2015 року 17.02.2016 року, в розмірі 0,5% за кожен день від неперерахованої в строк суми, а саме 15 169,70 доларів США.

Позивач також стверджує, що між ТОВ «Торгово-промисловий центр», м. Ужгород Україна та Рікотранс ЛТД, ОСОБА_1 Лондон укладено Контракт на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №RT 15/15 від 27.10.2015 року шляхом обміну електронними повідомленнями з обміном вкладеними фотокопіями, аналогічно укладались всі інші документи: рахунок №161 від 03.12.2015 року та акт звірки взаємних розрахунків від 15.12.2016 року передавалися також шляхом обміну електронними повідомленнями. Факт обміну повідомленнями позивач підтверджує висновком технічної експертизи. Позивач стверджує, що відповідно до п.1.2. Контракту, відповідач доручив, а позивач прийняв на себе зобовязання виконати за винагороду транспортно-експедиторське обслуговування експортно-імпортних і транзитних вантажів відповідача по території країн СНД та далекого зарубіжжя. Згідно п.3.5. Контракту, всі рахунки позивача (Виконавця) повинні були оплатитися відповідачем (Замовником) протягом 5 банківських днів з дня прийняття рахунку.

Представник позивача у ході судового розгляду наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх обґрунтованість долученими до матеріалів справи документами.

Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач вказав, що заявлені вимоги є безпідставними, внаслідок відсутності укладеного між Сторонами Контракту. Позивачем не надано оригіналу письмового Контракту на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №RT 15/15 від 27.10.2015 року, з підписами уповноважених осіб та мокрими відбитками печаток Сторін, зазначив що такий Контракт відповідачем не укладався в жодній формі, жодних третіх осіб на його укладення відповідач не уповноважував. Також, звернув увагу на те, що позивачем не доведено виконання його обовязків по Контракту, не доведено самого факту виконання робіт, позивачем не надано до суду Акт виконаних робіт, підписаного уповноваженими представниками Сторін та скріпленого печатками за спірними роботами, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, а також не надано жодних доказів які вказують на участь позивача в транспортуванні товару згідно накладних №39151477; №39151485; №39151493; №39151501; №39151519. Представник відповідача наголосив на тому, що факт виконання відповідачем своїх зобовязань за Контрактом №2 від 28.10.2015 року жодним чином не підтверджує виконання позивачем своїх зобовязань за Контрактом на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів №RT 15/15 від 27.10.2015 року.

На думку відповідача, представники позивача в установленому порядку жодних належних підтверджуючих доказів на підтвердження позовних вимог та у спростування доводів відповідача про не укладення Контракту між Сторонами, про відсутність звязку між позивачем та транспортуванням товару за накладними СМГС, про ненадання позивачем послуг відповідачу, а також оригіналів документів які надавались позивачем в копіях до позовної заяви - не надали, в т.ч. на вимогу суду, і такі докази в справі відсутні.

Представник відповідача в ході судового розгляду проти позовних вимог заперечив повністю та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З огляду на відсутність у позивача оригіналів документів витребуваних в ухвалі Господарського суду від 23.08.2017 року, а також інших доказів сторони наполягали на вирішенні спору по суті за наявними у справі документами, тому у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 року №18).

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилом ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів допускається у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно приписів ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Аналогічна правова норма закріплена ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України

Згідно зі ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частина 4 Статті 203 ЦК України передбачає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Зовнішньоекономічні договори (контракти) транспортного експедирування повинні відповідати вимогам законодавства про зовнішньоекономічну діяльність (ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (в редакції чинній станом на 27.10.2015 року), зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом.

Згідно ч.3 ст.31 Закону України «Про міжнародне приватне право» (в редакції чинній станом на 27.10.2015 року), зовнішньоекономічний договір, якщо хоча б однією стороною є громадянин України або юридична особа України, укладається в письмовій формі незалежно від місця його укладення, якщо інше не встановлено законом або міжнародним договором України.

Посилання позивача на електронне листування не було прийнято судом до уваги, оскільки не вбачається, що між учасниками було досягнуто домовленість про можливість укладення договорів в електронній формі чи шляхом обміну електронними листами. Із матеріалів справи та із відомостей, які містяться в ЄДРЮОФОП не вбачається, що електронні поштові адреси, які фігурують у долученій позивачем до матеріалів справи роздруківці, дійсно належать позивачу та відповідачеві, а із роздруківки не вбачається характеру перемовин між особами, які здійснювали листування та осіб, які вели ці перемовини, та не підтверджується те, що особи які вели таке листування були належними представниками сторін та мали повноваження на укладення правочинів. Аналогічна позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 27 липня 2016 року справа № 914/3549/15.

Позивачем не наведено достатніх доказів, що засвідчують волю відповідача на поведінку позивача, яка в кінцевому результаті може створити правові наслідки виконання зобовязання, тобто контракт в зовнішньоекономічній діяльності повинен бути укладений в письмовій формі, в протилежному випадку правових наслідків між сторонами не виникає.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ст.9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest);інші документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Надані позивачем копії накладних СМГС №39151477; №39151485; №39151493; №39151501; №39151519 не є належними доказами виконання позивачем транспортно-експедиційних послуг, оскільки: позивач, на вимогу суду не надав їх оригінали для огляду; в жодній з накладних не зазначено позивача; в накладних не вказано посилання на Контракт на виконання транспортно-експедиторського обслуговування експортно-імпортних та транзитних вантажів за №РТ 15/15 від 27.10.2015 року.

Крім того, судом встановлено, що згідно п.2.1.4. Контракту, після завершення транспортно-експедиційного обслуговування Виконавець надає Замовнику акт виконаних робіт. В п.3.3. Контракту зазначено, що остаточний розрахунок між Виконавцем та Замовником проводиться після підписання акту виконаних робіт. В акті виконаних робіт Виконавець повинен був відобразити: № вагону, № накладної, дату відвантаження, вага брутто, кількість місць, умови транспортування та пункт призначення (з розбивкою по контрактах).

Позивачем акти виконаних робіт по Контракту не надано суду, відсутні такі і в експертних дослідженнях наданих позивачем, а також не долучено доказів які б свідчили про сплату відповідачем частини боргу за Контрактом.

При цьому, суд зазначає, що факт виконання відповідачем своїх зобовязань перед «Bratislava Group», м.Ташкент, Узбекистан, за Контрактом №1 від 28.10.2015 року, що встановлено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 22.05.2017 року №907/80/16, не підтверджує існування зобовязань між позивачем та відповідачем, а також виконання позивачем будь-яких робіт на замовлення відповідача, оскільки ні в Контракті №1 від 28.10.2015 року, а ні в рішенні Господарського суду Закарпатської області від 22.05.2017 року №907/80/16, ні в накладних СМГС не вказано позивача як Сторону, не зазначено його як залученою особою, відсутні його реквізити і підпис уповноваженого ним представника чи відбиток печатки.

За таких обставин та відсутності належних доказів про укладення та виконання договору суд приходить до обґрунтовано висновку про відсутність можливості задоволення позову.

Щодо наданих представником позивача висновків компютерно-технічного експертного дослідження, то суд не бере їх до уваги з огляду на наступне.

Згідно ст.42 Господарсько процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Згідно ст.41 ГПК України, призначення і проведення судової експертизи для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Відповідно до ст.31 ГПК України, права, обов'язки та відповідальність судового експерта визначаються цим Кодексом та Законом України «Про судову експертизу». Згідно статті 14 Закону України «Про судову експертизу», судовий експерт на підставах і в порядку, передбаченими законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно ст.10 Закону України «Про судову експертизу», до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

На сторінці №1 Висновку компютерно-технічного експертного дослідження за заявою ОСОБА_4 №1-31/08 від 31.08.2017 року зазначено, що проведення дослідження доручено експерту у галузі компютерно-технічних досліджень ОСОБА_5, зазначена особа підписала даний висновок як «експерт».

Згідно картки атестованого експерта, розміщеної на сайті Міністерства юстиції України (http://rase.minjust.gov.ua/), ОСОБА_5 не має чинного свідоцтва експерта, строк дії свідоцтва завершився 30.30.2016 року.

Суд констатує, що протягом судового розгляду позивач жодного разу не заявляв клопотання про призначення судової експертизи по справі, не призначалася така і судом, враховуючи вищенаведене висновки компютерно-технічних експертних досліджень не є висновками судової експертизи, та оскільки позивачем не доведено юридичного звязку з вказаними у висновку електронними адресами з Сторонами по даній справі, такий висновок судом до уваги не береться і не приймається як належний доказ.

Відповідно до ст.34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи позивача, щодо застосування матеріального права Великобританії, по даній справі, не підтверджуються наявними матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування правовідносин між Сторонами.

Згідно з ст. 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи позивача та інші його твердження не заслуговують на увагу суду, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи та вищенаведеним нормативним обґрунтуванням.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 15, 32, 33, 34, 42, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.09.2017 року.

Суддя Андрейчук Л.В.