ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. Справа № 922/1148/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Сіверін В. І.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №40-3273/138 від 08.08.2016 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 17.08.2017 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№2247Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2017 року у справі №922/1148/17

за позовом Комунального підприємства Харківські теплові мережі, м.Харків

до Приватної фірми Орієнтир-93, м.Харків

про стягнення коштів у розмірі 193132,68 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, приватної фірма "Орієнтир-93", про стягнення коштів у розмірі 193 132,68 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги вмотивоване несплатою відповідачем вартості безпідставно спожитої теплової енергії.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 року у справі №922/1148/17 (суддя Калініченко Н.В.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 20.07.2017 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 04.09.2017 року.

Представником відповідача було надано відзив на апеляційну скаргу (вх.№9204), в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

В судовому засіданні 04.09.2017 року представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, приватна фірма "Орієнтир-93", на підставі договору оренди № 878 від 26 жовтня 2011 року, використовує нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-:-20 загальною площею 196,0 кв.м. в житловому будинку (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" інвентарний № 57997 від 19 травня 2011 року), розташоване за адресою: м. Харків, пр. Московський, 124-А, літ. "А-5". Згідно акту приймання-передачі до орендного користування нежитлового приміщення (будівлі) 26 жовтня 2011 року відповідач прийняв нежитлове приміщення, коротка технічна характеристика якого: нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-:-20 розташовані в житловому будинку. Освітлення, водопровід та каналізація є, опалення немає.

В дальшому, а саме 30 січня 2012 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу за яким відповідач набув у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-:-20 площею 196,0 кв.м. в житловому будинку літ. "А-5", розташовані за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 124-А (договір № 4792-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих приватною фірмою "Орієнтир-93" від 30 січня 2012 року). Виходячи з вище викладеного вбачається, що в період, заявлений позивачем до стягнення за поставлену теплову енергію (з жовтня 2011 року по грудень 2016 року), нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-:-20 площею 196,0 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 124-А, спочатку на підставі договору оренди № 878 від 26 жовтня 2011 року, а в подальшому - на підставі договору №4792-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих приватною фірмою "Орієнтир-93" від 30 січня 2012 року, були спочатку у користуванні, а в подальшому - у власності приватної фірми "Орієнтир-93".

Представниками сторін в судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанцій зазначено, що договір про постачання теплової енергії між позивачем та відповідачем укладено не було, що також підтверджується матеріалами справи.

Як вказує позивач у позовній заяві, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні, незважаючи на не укладення договору, КП "Харківські теплові мережі" на підставі Розпорядження про початок та кінець опалювальних сезонів 2011-2012, 2012-2013, 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016 роки здійснювало постачання теплової енергії до нежитлових приміщень, які знаходяться у будинку за адресою: м. Харків, пр-т Московський, 124-А, в тому числі й до нежитлового приміщення, що використовується відповідачем.

Позивач стверджує, що система опалення всього будинку єдина з системою опалення відповідача, що підтверджується актами обстеження системи теплоспоживання об'єкта №ОНОТ/2012 від 19 березня 2015 року, №171/544 від 03 листопада 2015 року, №171/722 від 16 листопада 2016 року. Факт постачання позивачем теплової енергії до приміщень, які займає відповідач, на думку позивача, підтверджується актами підключення споживача до джерела теплової енергії №171/3454 від 19 жовтня 2015 року, №171/5359 від 17 жовтня 2016 року та актом відключення споживачів від джерела теплової енергії №171/4121 від 05 квітня 2016 року.

15 липня 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про сплату вартості безпідставно отриманої теплової енергії у розмірі 126674,46 грн.; 22 березня 2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист-вимогу про сплату вартості безпідставно отриманої теплової енергії у розмірі 195227,03 грн. Втім, вказані вимоги позивача залишилися відповідачем без відповіді, а заборгованість - без оплати. Викладені вище обставини, а саме користування відповідачем тепловою енергією в період з жовтня 2011 року по грудень 2016 року й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні в позовних вимог, місцевий господарський суд визнав їх необґрунтованими та безпідставними, вказавши, що як на момент укладення договору оренди № 878 від 26 жовтня 2011 року, так і намет укладення договору № 4792-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30 січня 2012 року, в нежитлових приміщеннях 1-го поверху № 10-:-20 загальною площею 196,0 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, пр-т Московський 124-А вже була відсутня система опалення. Вини відповідача у несанкціонованому відключенні приміщень від системи опалення, навіть за умови такого відключення (несанкціонованого) не має, так як ним було вже прийнято в оренду, а в подальшому у приватну власність приміщення вже відключені від системи опалення.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 275 Господарського кодексу України (в редакції, чинний за спірний період) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Відповідно до визначень термінів, які містяться в ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 4 статті 19 та статтею 24 вказаного Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, своєчасне укладення якого з теплопостачальною організацією є основним обов'язком споживача теплової енергії. Аналогічні за змістом є й норми статей 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії визначені Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (далі за текстом - Правила), відповідно до п. 3 яких споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р., централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, передбачено також і в п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

З огляду на викладене, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, в даному випадку теплову енергію, яку фактично отримано.

В силу приписів ч. 1. ст. 33 ГПК України на позивача покладений обов'язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в даному випадку - отримання відповідачем теплової енергії, її обсяг та вартість.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається з акту приймання-передачі до договору оренди №878 від 26 жовтня 2011 року, на підставі якого відповідач користувався нежитловими приміщеннями 1-го поверху №10-:-20 загальною площею 196,0 кв.м., дані приміщення не обладнанні опаленням.

Відповідно до технічного паспорту від 19 травня 2011 року на квартирний багатоповерховий житловий будинок по проспекту Московському 124-А м. Харків, нежитлові приміщення 1 поверху № 10-:-20 - у зазначених приміщеннях опалення відсутнє (додаток 7.3 (т.1 а.с. 106).

Зі звіту про оцінку майна ТБ "Євромаркет" від 01 вересня 2011 року (обєкт оцінки - нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-:-20 площею 196,0 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, пр-т Московський 124-А, літ. "А-5") також вбачається відсутність обладнання даного приміщення засобами теплопостачання (звіт виконано на замовлення територіальної громади міста Харкова).

Вказані вище обставини підтверджуються також і листом Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради вих. №12123 від 24 вересня 2015 року, відповідно до якого станом на момент укладення вищевказаного договору оренди в приміщеннях було відсутнє опалення.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, господарський суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перший відповідач в своїй заяві від 25.04.2017 року вказкє, що прокурор при зверненні до господарського суду з позовом у даній справі пропустив встановлену законом позовну давність.

В пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, зокрема зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується, а позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з підстав їх необґрунтованості.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалам справи.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2017 року у справі №922/1148/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 32-33, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2017 року у справі №922/1148/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 06.09.2017 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Сіверін В. І.