РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017Справа №910/10363/17

За позовомПублічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю "Мегапромінвест"
Провизнання договору поставки недійсним
Суддя Спичак О.М.

Учасники судового процесу:

від позивача: Переяславська М.В. - представник за дов.;

від відповідача: Слишик М.В. - представник за дов;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапромінвест" про визнання договору поставки недійсним.

Ухвалою суду від 29.06.2017 було порушено провадження по справі № 910/10363/17 та призначено розгляд зазначеної справи на 02.08.2017.

02.08.2017 представник позивача в судовому засіданні надає письмове клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів та усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконав, про дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

У зв'язку із неявкою представника відповідача, а також враховуючи необхідність витребування додаткових документів по справі, ухвалою суду від 02.08.2017 було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 04.09.2017.

04.09.2017 представник позивача подав до канцелярії суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в даному судовому засіданні подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 04.09.2017 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Нікопольський завод Феросплавів»(далі - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мегапромінвест» (далі - постачальник, відповідача) було укладено договір поставки № 1607163(далі - договір), пунктом 1.1 якого сторони передбачили, що постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві товар (повне найменування, а також марка, вид, сорт, номенклатура, асортимент, кількісні та якісні характеристики, код за УКТ ЗЕД за державним класифікатором продукції і послуг), ціна та інше якого вказується у специфікації (додатку) до цього договору (далі - товар), що є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його вартість в порядку та за умовами, передбаченими цим договором.

Пунктом 14.5 договору сторони передбачили, що постачальник гарантує, що поставлений товар належить йому на праві власності, не подарований, не проданий, не є предметом розгляду судових справ, не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України.

Відповідно до п. 12.1 договору, даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх підписів печатками. Строк дії договору закінчується через один календарний рік з дати його укладання, але не раніше повного виконання зобов'язань сторонами. Сторони можуть продовжити строк дії даного договору на обумовлений сторонами термін на тих же умовах, підписавши відповідну додаткову угоду цього договору.

Крім того, між позивачем та відповідачем укладено специфікацію № 3/1700043 від 30.11.2016(в редакції додаткової угоди № 3/1701444 від 20.12.2016) та специфікацію № 5/1700848 від 29.12.2016, якими передбачено вартість, кількість товару, умови оплати, а також графік поставки товару.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки № 1607163 від 13.09.2016, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

20.03.2017 позивачем було отримано листи від Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служи України, в яких зазначено наступне.

Дніпропетровським управлінням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служи України виявлено факти, що свідчать про неправомірне визначення в податкових деклараціях з ПДВ за грудень 2016 року та січень 2017 року обсягу придбання товарів на митній території України на суму 17 351 874,18 грн. (без ПДВ).

ТОВ «Мегапромінвест» за грудень 2016 року у сумі 12 367 584,18 грн. (без ПДВ) та за січень 2017 року у сумі 4 984 290,00 грн. (без ПДВ) з причин відсутності джерела походження товару, а відтак неможливий його рух за ланцюгом всіх платників податків, які брали участь у здійсненні взаємопов'язаних нереальних господарських операцій, до ПАТ «НЗФ». Постачальник не будучи виробником вугілля здійснює його продаж у значних обсягах. Також постачальник не є імпортером проданого товару.

На думку позивача, викладені в зазначених листах висновки Державної фіскальної служби свідчать про наявність з боку відповідача обману, який полягав у замовчуванні обставин, що мають істотне значення для позивача, що в свою чергу призвело до негативних наслідків для Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод Феросплавів», які полягають в ризику не підтвердження податкового кредиту з ПДВ за оспорюваним договором.

Зазначені обставини і стали підставою для подання позивачем позовної заяви про визнання договору поставки № 1607163 від 13.09.2016 недійсним.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, обґрунтовуючи це відсутністю з його сторони будь-якого обману позивача, щодо виробника товару, поставленого останньому. На підтвердження своїх заперечень відповідач зазначає, що в специфікацїї № 3/1700043 від 30.11.2016(в редакції додаткової угоди № 3/1701444 від 20.12.2016) та специфікацїї № 5/1700848 від 29.12.2016 зазначено, що виробником товару, який постачається позивачу є ТОВ «ТехПром».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Абзацами 1, 2 пункту 3.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Позивач, в позовній заяві, зазначає єдиною підставою для визнання договору поставки недійсним - обман, який полягає у замовчуванні відповідачем обставин, що мають істотне значення для позивача.

На думку позивача, відповідач порушив п. 14.5 договору, яким сторони передбачили, що постачальник гарантує, що поставлений товар належить йому на праві власності, не подарований, не проданий, не є предметом розгляду судових справ, не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України.

За твердженнями позивача, на момент укладання оспорюваного договору поставки відповідач не повідомив останнього, що він не є виробником товару.

Разом із тим, спростовуючи ці твердження, господарський суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявні копії специфікацїї № 3/1700043 від 30.11.2016(в редакції додаткової угоди № 3/1701444 від 20.12.2016) та специфікацїї № 5/1700848 від 29.12.2016. Згідно до змісту згадуваних документів, виробником товару, який постачається - є ТОВ «ТехПром». Крім того, сторонами також погоджено, що вантажовідправником також є не відповідач, а ТОВ «Промислова компанія Еверест».

Слід зазначити, що специфікацїя № 3/1700043 від 30.11.2016(в редакції додаткової угоди № 3/1701444 від 20.12.2016) та специфікацїя № 5/1700848 від 29.12.2016, з боку позивача підписані та скріплені печаткою без зауважень та заперечень, що в свою чергу свідчить про обізнаність позивача щодо змісту зазначених документів.

Беручи вищезазначене до уваги можна зробити висновок про те, що обман, на який посилається позивач, не має місця в даному випадку.

Таким чином, наведене вище у сукупності вказує на відсутність обману зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапромінвест" щодо виробника товару по договору поставки № 1607163 від 13.09.2016, а також спростовує твердження позивача щодо замовчування відповідачем обставин, які мають істотне значення для позивача, що, в свою чергу, виключає у даному випадку можливість визнання вказаного договору недійсним з викладених у позовній заяві підстав.

З огляду на викладене, вимога позивача про визнання договору поставки № 1607163 ВІД 13.09.2016 - не є законною та обґрунтованою, яка не була доведена належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, а отже задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

11.09.2017

Суддя Спичак О.М.