ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 вересня 2017 р. Справа № 903/596/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Кроноспан УА

до відповідача: Підприємства Нововолинськводоканал Житлово-комунального обєднання Нововолинської міської ради

про стягнення 63596,35 грн. збитків

Суддя Шум М.С.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №32/2017 від 19.07.2017р.

від відповідача: н/з

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України(далі ГПК України) розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю Кроноспан УА до Підприємства Нововолинськводоканал Житлово-комунального обєднання Нововолинської міської ради про стягнення 63596,35 грн. збитків завданих не реєстрацією податкових накладних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаючись на договір №191 від 01.11.2007р. на подачу води із комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації, положення статей 22, 623, 1166 Цивільного кодексу України(далі ЦК України), статей 224, 225 Господарського кодексу України(далі ГК України) та відповідних положень Податкового кодексу України(далі ПК України).

12.09.2017р. від відповідача надійшли пояснення по справі, в яких вказують на відсутність вини в останніх та просять в позові відмовити через безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача надав суду додаткові пояснення з додатками. Просив позовні вимоги задоволити.

З урахуванням вимог ст.69 ГПК України справу розглянуто за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кроноспан УА» та Житлово-комунальним обєднанням Нововолинської міської ради Підприємством «Нововолинськводоканал» було укладено Договір №191 від 01.11.2007р. на подачу води із комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязується забезпечити позивача питною водою, яка відповідає чинному стандарту або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоровя на відхилення від стандарту, в розмірі встановленого ліміту в обємі 24000 м3 на рік, 2000 м3 на місяць, 65,8 м3 на добу, а також приймати стічні води в розмірі встановленого ліміту в обємі 24000 м3 на рік, 2000 м3 на місяць, 65,8 м3 на добу. Позивач відповідно до умов договору бере на себе зобовязання своєчасно проводити розрахунки за послуги водопостачання та водовідведення двічі на місяць 15 і 30 числа, згідно із п.12.3 «Правил користування системами комунального водопостачання в містах і селах», затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №1 від 04.01.2005р..

За надані послуги позивач за період з 01.08.2015р. по 30.06.2017р. сплатив відповідачу кошти у розмірі 381578,13 грн. (в т.ч. ПДВ 63,596,35 грн.), що підтверджується випискою по рахунку №0700 з 01.08.2015р. до 30.06.2017р..

Позивач зазначає, що відповідач не здійснив реєстрацію податкових накладних у визначений податковим законодавством строк, а також не надав доказів належного виконання цього обовязку. Вважають, що відповідач, у порушення вимог податкового законодавства України, за вищезазначеними операціями на суму 381578,13 грн. не здійснив реєстрацію податкових накладних у порядку, передбаченому ПК України, чим позбавив ТОВ Кроноспан УА права на включення суми ПДВ у розмірі 63596,35 грн. до податкового кредиту та відповідно, можливості зменшення суми своїх податкових зобовязань з ПДВ та у звязку з цим просять стягнути з Підприємства Нововолинськводоканал Житлово-комунального обєднання Нововолинської міської ради завдані на цю суму(63596,35 грн.) збитки.

Відповідно до ч.2 ст.16 ГК України та п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Частиною 1 статті 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Пунктом 4 ч.2 ст.611 ЦК України також передбачено такий правовий наслідок порушення зобовязання як відшкодування збитків.

Частини 1, 2 ст.22 ЦК України встановлюють, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст.224 ГК України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч.1 ст.225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Згідно зі ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При цьому, розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Згідно з ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобовязань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобовязання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобовязань у вигляді відшкодування збитків.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобовязання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобовязань, тобто мають бути прямими.

Відповідно до пп.а п.198.1. ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пп.201.7. ст.201 ПК України).

Пунктом 201.1 ст.201 ПК України передбачено, що на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з абзацами 1, 3 п.198.6. ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. ст.201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з абзацами 10, 14, 17, 18 п.201.10. ст.201 ПК України, реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобовязань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відсутність факту реєстрації платником податку-продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обовязку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобовязань за відповідний звітний період.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обовязкових реквізитів податкової накладної, передбачених п.201.1. ст.201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обовязкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у звязку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 15 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою контролюючий орган зобовязаний провести документальну позапланову перевірку зазначеного продавця для зясування достовірності та повноти нарахування ним зобовязань з податку за такою операцією.

Підпунктом 78.1.9. п.78.1. ст.78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у випадку подання щодо платника податку скарги про порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування у разі ненадання таким платником податків пояснень та документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначається інформація зі скарги.

Права позивача в разі нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних підлягають захисту шляхом подання позивачем до податкової декларації за відповідний звітний податковий період заяви зі скаргою на відповідача. У цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення.

Крім того, одним із елементів, що є необхідним для стягнення збитків є доведеність протиправних дій відповідача, в даному випадку доведення факту порушення правил чи порядку складання податкової накладної, невідповідність відомостей, які в ній відображені та ін., і такий факт повинен бути підтверджений належним та допустимим доказом, яким в даній ситуації може бути акт перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки.

Приписами Податкового кодексу України (в тому числі статтями 75-86) унормовано порядок проведення перевірок контролюючими органами, оформлення результатів таких перевірок, можливість подання заперечень у випадку незгоди з висновками перевірки та інше. Тобто, проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення в даному випадку відповідачем вимог податкового законодавства є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів (Державної фіскальної служби України, відповідних податкових інспекцій), а відтак господарський суд не може підміняти державний орган і встановлювати факти, які віднесені до компетенції таких органів, зокрема фактів порушення відповідачем вимог податкового законодавства (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 №21-1465а15, від 15.04.2014 у справі №21-29а14).

Відтак, враховуючи, що позивачем не надано доказів використання всіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум податку до податкового кредиту, суд приходить висновку, що позивачем не доведено протиправних дій відповідача, та про відсутність причинного звязку між неотриманою позивачем сумою податкового кредиту та діями відповідача.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у своєму позові позивач чітко не визначив підставу відповідальності, чи то збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, чи то позадоговірна шкода, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала. При цьому, обґрунтовує позов сукупністю статей, а саме зокрема: ст.ст. 22, 623, 1166 ЦК України.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

В силу ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги позивача позбавлені фактичного обґрунтування, є безпідставними та не обґрунтованими, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

18.09.2017

Суддя М. С. Шум