КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/23965/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Гончарова С.А.
суддів: Скрипки І.М.
Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:
від прокуратури: Барілов Д.В. за посвідченням;
від позивача-1: Рудник Ю.М. за належним чином оформленою довіреністю;
від позивача-2: не з`явились;
від позивача-3: не з`явились;
від відповідача: Навроцький Е.А. за належним чином оформленою довіреністю;
від третьої особи-1: Кармазін Ю.А. за належним чином оформленою довіреністю;
від третьої особи-2: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та Рівненської обласної Ради
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі
1. Міністерства оборони України
2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне
3. Військової частини НОМЕР_1

до відповідача Рівненської обласної Ради

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства
про визнання недійсним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.03.2017 року позов задоволено повністю.
Не погодившись з вказаним рішенням, третя особа-1 звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.
Апеляційна скарга Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України вмотивована тим, що при ухваленні рішення судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. У зв`язку із зазначеним, Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України звертається до апеляційного суду з вимогами скасувати рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/23965/16 та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону.
Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Куксов В.В.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 07.06.2017 року.
Рівненська обласна рада також звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.
Апеляційна скарга Рівненської обласної ради вмотивована тим, що вказане судове рішення винесене судом за неповно з`ясуванних всіх обставин справи, що мають значення у справі, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року прийнято апеляційну скаргу до провадження, об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Рівненської обласної ради з апеляційною скаргою Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, розгляд справи призначено на 07.06.2017 року.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 року розгляд справи відкладено на 21.06.2017 року.
Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.06.2017 року у зв`язку з перебування суддів Куксова В.В. та Скрипки І.М. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 05.07.2017 року.
Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.07.2017 року у зв`язку з перебування судді Михальської Ю.Б. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Тищенко А.І., Скрипка І.М.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 року розгляд справи відкладено на 05.09.2017 року.
Прокурор, згідно з поданим до апеляційного суду 18.05.2017 року запереченнями зазначив, що судом першої інстанції повно, всебічно та обґрунтовано вивчено документи, які подані прокурором в обґрунтування свої позовних вимог, пояснення Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, заперечення та клопотання Рівненької обласної ради, Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та просить апеляційний суд.
Третя особа-2, згідно з поданими до апеляційного суду 31.05.2017 року поясненнями підтримала доводи викладені в апеляційних справах та просить їх задовольнити повністю.
Третя особа-2, згідно з поданими до апеляційного суду 19.06.2017 року клопотанням просить апеляційний суд проводити розгляд справи без участі третьої особи-2.
Позивач-2, згідно з поданими до апеляційного суду 21.06.2017 року клопотанням просить апеляційний суд проводити розгляд справи без участі його представника.
Позивач-1, згідно з поданим до апеляційного суду 21.06.2017 року відзивом проти доводів викладених в апеляційних скаргах та просить апеляційний суд скарги Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та Рівненської обласної Ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 без змін.
Третя особа-1, згідно з поданим до апеляційного суду 05.07.2017 року відзивом на заперечення заступника військового прокурора Рівненського гарнізону, проти доводів викладених в запереченні заперечив та додатково обґрунтував доводи викладені в його апеляційній скарзі.
Відповідач-2, відповідач-3, та третя особа-2 до судового засідання, що відбулось 05.09.2017 року, не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача-2, відповідача-3, та третьої особи-2 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача-2, відповідача-3, та третьої особи-2 є можливим.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, Київський апеляційний господарський суд вважає що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.
Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.
Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.
Відповідно до державного акту на право користування землею від 09.12.1981 року № 13 Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 є постійними користувачами земельної ділянки 30206,70 га, яка розташована в адміністративних межах Березнівського, Костопільського і Рівненського району Рівненської області.
Листом вих. № 69 від 04.01.2011 року командир військової частини НОМЕР_1 погодив Рівненській гарнізонній організації Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України надання у користування мисливських угідь на території військового полігону ВЧ НОМЕР_1 , площею 30050 га згідно державного акту № 13 від 12.04.1982 без вилучення земель у землекористувачів та землевласників.
22.04.2011 року рішенням Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання №268, а саме п.1, надано у користування мисливські угіддя строком на 25 років (згідно додатку №1) Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України площею 30050 га на території Костопільського, Березнівського, Гощанського, Рівненського районів на землях військової частини НОМЕР_1 та уповноважено Рівненську гарнізонну організацію товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України укласти договір про умови ведення мисливського господарства з Рівненським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.
01.03.2012 року між Рівненським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Рівненською гарнізонною організацією товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України укладено договір про умови ведення мисливського господарства.
Як зазначалось, позовні вимоги Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, Військової частини НОМЕР_1 , полягають у визнанні незаконним та скасуванні п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 року № 268 Про надання у користування мисливських угідь в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.
Позовні вимоги прокурора були вмотивовані тим, що було порушенно встановлений законом порядок передачі земельних ділянок, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони та на неї поширюється особливий режим використання земель у відповідності до ст. 115 Земельного кодексу України.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вірно виходив з того, відповідно до ст. 1 Закону України Про мисливське господарство та полювання, мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
Тобто, мисливські угіддя фактично є частиною земної (або водної) поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, а також з визначеними щодо неї правами та порядку надання і користування такими правами, а відтак мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки, на якій провадиться мисливське господарство.
Таким чином, порядок та підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатись з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини та виходячи із суб`єктів розпорядження земельним фондом України.
Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно положень ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України, суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. ж) ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
В матеріалах справи міститься державний акт на право користування землею №13, виданий Виконавчим комітетом Рівненської обласної ради народних депутатів, яким закріплено безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою площею 33119 га для Міністерства оборони України, а також Акт обстеження земельної ділянки військового містечка № 50, розташованої за адресою: вул. Армійська, 1, с. Мала Любаша, Костопільський район, Рівненська обл., Рівненський учбовий центр, Рівненського гарнізону, квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне від 30.06.2015.
Статтею 65 Земельного кодексу України визначено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України Про використання земель оборони, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Нормами ст. 10 Закону України Про оборону України, Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин № 6 від 17.05.2011, за змістом статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" та статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та в комунальній власності. Відповідно до Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном. З огляду на це залучення Міністерства оборони України до участі у розгляді справ, предметом спору в яких виступають землі оборони, є обов`язковим. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Порядок використання земель оборони в господарських цілях визначено статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони". У разі відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порядку, визначеному статтею 20 ЗК України, така ділянка не може використовуватися у господарських цілях, в тому числі для житлової забудови, у зв`язку з чим укладені договори, об`єктами яких є землі оборони, підлягають визнанню недійсними.
Враховуючи зазначені вище положення норм чинного законодавства України, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони в розумінні положень Закону України "Про використання земель оборони", Закону України Про оборону України, Закону України Про Збройні Сили України, уповноваженим державою органом управління якого є Міністерство оборони України.
Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять та сторонами спору не надано суду доказів на підтвердження зміни правового статусу та/або цільового призначення спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку.
За приписами ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.
Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
За правилами ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
При цьому, суд зазначає, що лист командира Військової частини НОМЕР_1 вих. № 69 від 04.01.2011 щодо погодження надання у користування мисливських угідь не є згодою на припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою або відмовою від прав на вказану земельну ділянку у розумінні вищевказаних законодавчих норм, оскільки за змістом Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", вирішення відповідних питань належать до компетенції безпосередньо Міністерства оборони України.
Відповідно до ст. 21 Закону України Про мисливське господарство та полювання, ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 22 Закону України Про мисливське господарство та полювання, мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
З приписів законодавства вбачається, що питання щодо надання права користування земельною ділянкою земель оборони для потреб мисливського господарства необхідно погоджувати з Міністерством оборони України.
Згідно ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі в межах повноважень, та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в України виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються регулювання земельних відносин.
Відповідно до п. 21. ч. 1 ст. 43 Закону України Про місцеве самоврядування в України, до компетенції обласної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Частиною 5 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що рішення Рівненської обласної Ради 5 сесії 6 скликання №268 від 22.04.2011 в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, площею 30050 га, прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки не було погодження такого надання з Міністерством оборони України.
Спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято щодо земельної ділянки, до складу якої входять землі державної власності - землі оборони, а, відтак, відповідач розпорядився земельною ділянкою за відсутності відповідної компетенції.
Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище приписи, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Рівненської обласної Ради 5 сесії 6 скликання №268 від 22.04.2011 року щодо надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, площею 30050 га, суперечить положенням чинного законодавства України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 року № 268 Про надання у користування мисливських угідь в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України є обґрунтованими.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення, то суд першої інстанції зазначив, що як зазначено у позові, про оспорювань рішення Міністерство оборони України дізналось лише після отримання у 2016 році листа від прокуратури. Матеріалами справи підтверджується, що спірні земельні ділянки перебувають на обліку Міністерства оборони України та належать до земель оборони. Доказів того, що оспорюване рішення доводилося до відома Міністерства оборони України у справі відсутні. Таким чином, оскільки про існування оспорюваного рішення та порушення своїх прав Міністерство оборони України дізналося лише у 2016 році, з огляду на положення ст.ст. 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, строки позовної давності щодо заявлених прокурором вимог пропущено не було.
Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з такими висновками, викладеними у рішенні місцевого господарського суду, та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.
Відомості про те, що військова частина НОМЕР_1 довідалась про порушене право лише в червні 2016 року не відповідають дійсності з наступних підстав.
Командир Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 листом від 07.06.2017 року № 792 повідомляє, що військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) про рішення Рівненської обласної ради шостого скликання (п`ятої сесії) «Про надання у користування мисливських угідь» від 22 квітня 2011 року стало відомо 28 квітня 2011 року, після надходження документа в частину.
Із вказаним спірним рішенням у 2011 році був ознайомлений і Командир військами 13-го Армійського корпусу, Генерал-лейтенант Горошніков С.В. про це свідчить його резолюція, датована 27.11.2011 року, на копії рішення від 22.11.2011 року № 268 «Про надання у користування мисливських угідь», яке зареєстроване по надходженню у військову частину за № 718.
Із погодження надання Рівненській гарнізонній організації Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України командиром ВЧ- А4152 Ніколайчуком О.С. від 04.01.2011 року № 69 вбачається, що керівництво КЕВ м. Рівне безпосередньо було ознайомлено із цим Погодженням, оскільки на документі міститься відмітка «Ознайомлений» із підписом начальника КЕВ м. Рівне О. Падителя та відбитком гербової печатки КЕВ м. Рівне.
Стаття 261 Цивільного кодексу України визначає, що початком перебігу строку давності є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.
Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
Дійшовши висновку про дотримання Військовою прокуратурою Рівненського гарнізону строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що оскільки про існування оспорюваного рішення та порушення своїх прав Міністерство оборони України дізналося лише у 2016, то строки позовної давності щодо заявлених прокурором вимог пропущено не було. Отже, суд вважає, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли Міністерство оборони України дізналося про порушення свого права, а саме - з дня отримання повідомлення прокурора в червні 2016 року під час вивчення стану додержання вимог земельного законодавства України при здійсненні господарської діяльності службовими особами Міністерства оборони України та Збройних сил України.
Зазначене свідчить про неправильність застосування судом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Відповідно до Постанови Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у Справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів.
Згідно довідки начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_3 полковника Залужного В.Ф. від 27.05.2017 року № 501/3440 військова частина ( НОМЕР_1 ) - польова пошта НОМЕР_2 (с.Мала Любаша, Костопільський район, Рівненська область) являється структурним підрозділом Міністерства оборони України.
Саме до повноважень військової частини НОМЕР_1 , як структурного підрозділу Міністерства оборони України, належало погодження надання у користування мисливських угідь на території військового полігону військової НОМЕР_4 Рівненській гарнізонній організації Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.
Отже, якщо 04.01.2011 Командиром військової частини НОМЕР_1 було погоджено надання Рівненській гарнізонній організації Товариства військових мисливців та рибалок користування мисливських угідь на території військового полігону військової частини НОМЕР_1 , а Командиром військами 13-го Армійського корпусу затверджено вказане Погодження із проставленням печатки військової частини із зображенням Державного Герба України та зазначенням назви Міністерства оборони України на зовнішньому колі печатки, то відповідно до згаданої Постанови судових палат у цивільних й господарських справах Верховного Суду України, про обізнаність нібито порушеного права Міністерства оборони України ще у 2011 році свідчить обізнаність його структурного підрозділу, а саме: Військової частини НОМЕР_1 .
Оскільки, застосовуючи статтю 261 Цивільного кодексу України суд першої інстанції зазначені правила не врахував, не можна погодитись з його висновком про дотримання позивачем позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків її пропуску (стаття 267 Цивільного кодексу України).
Про порушення процесуального права заступником військового прокурора і як наслідок - судом першої інстанції - свідчить і наступне.
Відповідно до Постанови Верховного суду України від 25.03.2015 року у справі № 3-21гс15 прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.
Також, Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 винесеній у справі №7-168цс15 вказав, що за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред 'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Статтею 36 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Таким чином положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
При розгляді справи судом враховано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць названої Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22025/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 названого Кодексу).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України), причому підставою самостійною.
Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України; зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і прокурором, який звертається до суду із заявою про захист державних інтересів. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, в особі якого він звернувся з позовом (у даному разі Головного управління, яке виступало й стороною оспорюваного правочину), то й перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів дізнався саме цей орган, а не Прокурор.
Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися й Верховним Судом України в його постановах (зокрема, від 08.06.2016 №5011-7/1603-2012, від 01.07.2015 №6-178цс15, від 16.12.2015 №910/3723/14, від 30.09.2015 №910/4626/14, від 13.04.2016 №907/238/15, від 20.04.2016 №907/584/14 та низці інших); такі висновки, за приписами частини третьої статті 82 та частини першої статті 111-28 ГПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі і застосуванні правової норми до спірних відносин.
Висновок суду першої інстанції про те, що Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України бере участь у даній справі як третя особа, то суд зазначає, що заява третьої особи 1 про застосування строку позовної давності не підлягає розгляду, є помилковими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України є учасником відповідних правовідносин що безпосередньо стосується її прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.
Відповідно до ч. 4 статті 257 Цивільного кодексу України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
Зважаючи на вищевикладене, колегією Київського апеляційного господарського суду встановлено, що права та охоронювані законом інтереси позивача дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву. Прокурором не надано доказів поважних причин її пропущення. Враховуючи зазначене, у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 року № 268 Про надання у користування мисливських угідь в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи (п. 3).
З огляду на викладені вище обставини, з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційні скарги Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та Рівненської обласної Ради підлягають задоволенню в позовному обсязі.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України на рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 задовольнити.
Апеляційну скаргу Рівненської обласної Ради на рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 задовольнити.
Рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2017 року у справі № 910/23965/16 скасувати.
У задоволенні позовних вимог Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, Військової частини НОМЕР_1 відмовити.
Стягнути судовий збір з Військової прокуратури Західного регіону України (79007, Львівська обл., місто Львів, вул. Клепарівська, будинок 20, код 38326057, р/р 783, Державна казначейська служба України, МФО 820172) на користь Рівненської обласної ради (33028, м. Рівне, майдан Просвіти, буд. 1, код 21085816) в сумі 1515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) гривень 80 коп.
Стягнути судовий збір з Військової прокуратури Західного регіону України (79007, Львівська обл., місто Львів, вул. Клепарівська, будинок 20, код 38326057, р/р 783, Державна казначейська служба України, МФО 820172) на користь Рівненської гарнізонної організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України (35374, Рівненська область, Рівненський район, с. Козлин, код 25675992) в сумі 1515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) гривень 80 коп.
Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.
Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко