КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2017 р. Справа№ 911/1589/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімейна аптека 2011»

на рішення Господарського суду Київської області від 24.07.2017

у справі № 911/1589/17 (суддя Рябцева О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармако»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімейна аптека 2011»

про стягнення 343979,06 грн

за участю представників

від позивача: Твердохліб О.В. - представник (довіреність б/н від 01.08.2017);

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармако» (надалі - ТОВ «Фармако») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімейна аптека 2011» (надалі - ТОВ «Сімейна аптека 2011») заборгованості в сумі 343 979,06 грн, посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань щодо своєчасної оплати поставленого товару за договором поставки № ПК/229 від 09.08.2016.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем були подані заяви про збільшення та про зменшення позовних вимог. Згідно останньої заяви, яку прийнято судом до розгляду, позивач просив стягнути з відповідача 343 979,06 грн, з яких 324 911,88 грн заборгованості, 13 435,54 грн пені, 4 074,14 грн інфляційних втрат та 1 557,50 грн 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.07.2017 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Сімейна аптека 2011» на користь ТОВ «Фармако» 301 911,88 грн заборгованості, 13 221,93 грн пені, 2 950,96 грн інфляційних втрат, 1 557,25 грн 3 % річних та 4 794,63 грн судового збору, в частині позовних вимог про стягнення 23 000,00 грн заборгованості провадження у справі припинено, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням господарського суду першої інстанції, ТОВ «Сімейна аптека 2011» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на здійснення відповідачем після набрання оскаржуваним рішенням законної сили часткової оплати товару, просить його скасувати в частині стягнення з ТОВ «Сімейна аптека 2011» 301 911,88 грн заборгованості, 13 221,93 грн пені, 2 950,96 грн інфляційних втрат, 1 557,25 грн 3% річних та 4 794,63 грн судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 справу прийнято до апеляційного провадження та розгляд справи призначено на 06.09.2017.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

04.09.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням.

У судове засідання 06.09.2017 представник відповідача, належним чином повідомлений про день, місце та час розгляду апеляційної скарги, не з'явився.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає його необґрунтованим та не вбачає підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Вислухавши думку представника позивача щодо розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача, з огляду на те, що відповідач не надав доказів, що підтверджують перебування свого представника у відрядженні та неможливість здійснення заміни такого представника іншим, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами у відсутність вказаної особи.

У судовому засіданні 06.09.2017 представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

06.09.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 09.08.2016 між ТОВ «Фармако» (в тексті договору - постачальник) та ТОВ «Сімейна аптека 2011» (в тексті договору - покупець) було укладено договір поставки № ПК/229 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити товар, асортимент, кількість та ціна якого зазначені у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною (п. 1.1. договору).

Предметом поставки є наступний товар: лікарські засоби та вироби медичного призначення (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.2. договору загальна кількість та асортимент товару, що поставляється за договором, складається із кількості та асортименту товару, погоджених сторонами та вказаних в підписаних видаткових накладних на передачу (поставку) кожної партії товару.

Згідно з п. 3.8. договору доказом передачі товару покупцю є видаткова накладна на поставку окремої партії товару, що підписана уповноваженою особою покупця та містить відбиток печатки (штампу) покупця.

Ціни кожної одиниці товару вказуються у видаткових накладних на поставку кожної партії товару (п. 5.3. договору).

Пунктом 12.7. договору визначено, що цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє протягом 3 (трьох) календарних років, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з умовами даного договору.

Позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що на виконання умов договору ТОВ «Фармако» поставило ТОВ «Сімейна аптека 2011» медичний товар, однак, в порушення умов договору відповідач за отриманий товар в повному обсязі не розрахувався, здійснивши лише часткову оплату, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Фармако», місцевий господарський суд виходив з доведеності факту здійснення позивачем поставки та отримання відповідачем товару за вказаними видатковими накладними, та відсутності доказів його оплати ТОВ «Сімейна аптека 2011» у повному обсязі. При цьому, у зв'язку зі здійснення відповідачем часткової оплати товару під час розгляду справи, судом першої інстанції було припинено в цій частині провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

В апеляційній скарзі та додаткових поясненнях до неї відповідач вказував на те, що після дати винесення оскаржуваного рішення, ТОВ «Сімейна аптека 2011» частково погасило суму боргу перед ТОВ «Фармако» у сумі 42 000,00 грн, у зв'язку з чим вважає, що у разі виконання рішення у даній справі відбудеться подвійне стягнення даної суми з відповідача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки, за яким, відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Аналогічне положення містить ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладення ТОВ «Фармако» та ТОВ «Сімейна аптека 2011» вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов'язку по здійсненню його оплати.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції по передачі товару підтверджується первинними бухгалтерськими документами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору ТОВ «Фармако» поставило ТОВ «Сімейна аптека 2011» медичний товар, який був прийнятий уповноваженими представниками відповідача на загальну суму 488 127,76 грн, а саме, за період з 13.03.2017 по 28.03.2017 на загальну суму 354 807,87 грн, за період з 29.03.2017 по 14.04.2017 на загальну суму 121 803,02 грн та за період з 22.05.2017 по 24.05.2017 на загальну суму 11 516, 87 грн, що підтверджується підписаними представниками обох сторін видатковими накладними (а.с. 16-224, т. 1, а.с. 57-146, 194-206, т. 2).

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що видаткові накладні, на яких ґрунтуються позовні вимоги оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року № 88.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України (лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що оплата покупцем товару за цим договором здійснюється шляхом попередньої оплати або з відстроченням платежу. При цьому порядок оплати товару за цим договором (попередня оплата чи оплата з відстроченням платежу) визначається постачальником при поданні замовлення на поставку покупцем.

Відповідно до п. 6.2. договору при здійсненні покупцем оплати товару за цим договором з відстроченням платежу строк, протягом якого покупець зобов'язаний здійснити оплату за товар на користь постачальника, вказується постачальником у видатковій накладній на товар, який поставляється. При цьому перебіг такого строку починається від дати поставки товару покупцю, що вказана у видатковій накладній. Надання постачальником покупцю рахунку-фактури для оплати товару з відстроченням платежу не є обов'язковим.

Згідно вимог статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в порушення своїх договірних зобов'язань, ТОВ «Сімейна аптека 2011» за поставлений товар у строк, визначений у видаткових накладних, розрахувалося лише частково, перерахувавши станом на 25.06.2017 на рахунок ТОВ «Фармако» 163 215,88 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та банківськими виписками (а.с. 225-227, т. 1, а.с. 4-17, 170-193, т. 2).

Отже, здійснюючи розрахунок суми позовних вимог відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог станом на 25.06.2017 позивач правомірно зазначив, що у ТОВ «Сімейна аптека 2011» утворилась заборгованість перед ТОВ «Фармако» у сумі 324 911,88 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції у період з 26.06.2017 по 21.07.2017 відповідачем було частково сплачено вказану заборгованість на загальну суму 23 000,00 грн, а саме, згідно з платіжними дорученнями №1606 від 26.06.2017 на суму 3 000,00 грн, № 1684 від 18.07.2017 - 5 000,00 грн, № 1696 від 19.07.2017 - 5 000,00 грн, № 1704 від 20.07.2017 - 5 000,00 грн та № 1709 від 21.07.2017 - 5 000,00 грн (а.с. 215, 220-223, т. 2).

Таким чином, як встановлено місцевим господарським судом, відповідач оплатив заборгованість перед позивачем за поставлений товар за накладними № 282540/1 від 20.03.2017 на суму 688,18 грн, № 282230/1 від 20.03.2017 на суму 708,44 грн, № 282544/1 від 20.03.2017 на суму 253,73 грн, № 282540/0 від 20.03.2017 на суму 8512,71 грн повністю, а заборгованість за накладною № 282230/0 від 20.03.2017 на суму 13 726,37 грн оплатив частково у сумі 12 836,94 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача 23 000,00 грн заборгованості підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання товару відповідачем не спростовано, строк оплати відповідно до умов даного договору настав, доказів оплати товару у повному обсязі відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, однак, у зв'язку з припиненням провадження у справі в цій частині, підлягає частковому задоволенню у сумі 301 911,88 грн (324 911,88 грн - 23000,00 грн).

При цьому, доводи апелянта про фактичне зменшення суми боргу на 42 000, 00 грн після прийняття оскаржуваного рішення, що підтверджується наданими ним до апеляційної скарги та додаткових пояснень до неї платіжними дорученнями, колегією суддів відхиляються, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як роз'яснено в абз. 3 п. 9 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року №7, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Водночас, колегія суддів зазначає, що підставами для задоволення клопотання про додаткове подання доказів можуть бути: а) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає, не знала і не могла знати про їх існування; б) додаткові докази, що існували в момент розгляду справи в суді першої інстанції, і особа, яка їх подає, знала про їх існування, але не змогла надати їх суду з причин, які від неї не залежали; в) суд першої інстанції помилково виключив з судового розгляду надані особою докази, які мали значення для справи; г) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив особі в задоволенні клопотання про витребування чи залучення доказів, які мають значення для справи.

Оскільки обставини, яких не існувало на момент розгляду справи місцевим господарським судом не можуть бути предметом апеляційного розгляду, а тому і докази, на підтвердження таких обставин не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості додаткових на підставі ч. 1 ст. 101 ГПК України.

З огляду на викладене, надані скаржником платіжні доручення, що підтверджують сплату заборгованості відповідачем у період з 25.07.2017 по 23.08.2017 на зальну суму 42 000,00 грн, не можуть бути прийняті судом в якості додаткових доказів, адже, така оплата апелянтом була проведена після постановлення судового рішення.

Крім того, зміна в подальшому після прийняття рішення стану розрахунків не може бути в силу приписів ст.ст. 99, 101, 104 ГПК України підставою для скасування такого судового рішення, оскільки під час його прийняття суд першої інстанції виходив з дійсних обставин справи, а зміна їх в подальшому не спростовує покладених в основу такого рішення висновків на момент його прийняття.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого згідно договору товару, позивач просив також стягнути з ТОВ «Сімейна аптека 2011» пеню в сумі 13 435,54 грн, нараховану за загальний період прострочення з 19.04.2017 по 25.06.2017 на заборгованість відповідача за кожною накладною окремо.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно вимог статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 10.3. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» вiд 22.11.1996 №543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору поставки та обставини справи, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, місцевий господарський суд правильно встановив, що вимога про стягнення пені є обґрунтованою, проте наданий позивачем розрахунок пені є арифметично невірним.

Здійснивши власний розрахунок пені за загальний період з 19.04.2017 по 25.06.2017 на заборгованість відповідача за кожною накладною окремо, перевірений судом апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково в сумі 13 221,93 грн. В іншій частині цієї позовної вимоги, а саме, у стягненні 213,61 грн необхідно відмовити.

Крім того, враховуючи порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання, позивач заявив до стягнення 4 074,14 грн інфляційних втрат та 1 557,50 грн 3 % річних.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про правомірність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та відсотків річних, нарахованих на суму боргу за кожною окремою видатковою накладною.

Разом з тим, позивач просив стягнути 4 074,14 грн інфляційних втрат, нарахованих за травень 2017 на заборгованість відповідача за накладними за період з 20.03.2017 по 24.03.2017, з 27.03.2017 по 29.03.2017 та з 10.04.2017 по 14.04.2017.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується, що позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати за травень 2017, тобто за період, в якому заборгованість відповідача існувала менше місяця, а саме, за накладними від 10.04.2017, від 11.04.2017, від 12.04.2017, від 13.04.2017 та від 14.04.2017, оскільки граничні строки оплати відповідачем поставленого товару за вказаними накладними становили - до 10.05.2017, до 11.05.2017, до 12.05.2017, до 13.05.2017 та до 14.05.2017 відповідно.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, перевірений судом апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково в сумі 2 950,96 грн. В іншій частині цієї позовної вимоги, а саме, у стягненні 1 123,18 грн необхідно відмовити.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем було невірно здійснено розрахунок 3% річних, нарахованих за загальний період з 20.04.2017 по 26.06.2017, а саме, не було враховано здійснену відповідачем 26.06.2017 часткову сплату боргу у сумі 3000,00 грн.

Так, здійснивши власний розрахунок 3% річних, нарахованих за загальний період з 20.04.2017 по 26.06.2017 на заборгованість відповідача за кожною накладною окремо, з врахуванням оплати, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково в сумі 1 557,25 грн. В іншій частині цієї позовної вимоги, а саме, у стягненні 0,25 грн необхідно відмовити.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 319 642,02 грн, з яких 301 911,88 грн основного боргу, 13 221,93 грн пені, 2 950,96 грн інфляційних втрат та 1 557,25 грн 3% річних. В частині позовних вимог про стягнення 23 000,00 грн заборгованості провадження у справі необхідно припинити. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, всебічно перевіривши обставини спору, вирішив спір у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду не спростовують, отже, підстави для зміни чи скасування рішення відсутні, а тому апеляційну скаргу ТОВ «Сімейна аптека 2011» на рішення Господарського суду Київської області від 24.07.2017 у справі №911/1589/17 слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати із сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача у справі (апелянта).

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімейна аптека 2011» на рішення Господарського суду Київської області від 24.07.2017 у справі №911/1589/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.07.2017 у справі №911/1589/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1589/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук