ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року Справа № 923/748/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., при секретарі судового засідання Ковтун В.І., розглянувши справу

за позовом Приватного виробничого підприємства «Вибір»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія»

про стягнення 25280,86 грн,

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (представника за дорученням),

відповідача ОСОБА_2 (представника за дорученням),

в с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 09.08.2017 суддею у справі визначено ОСОБА_3, якою 10.08.2017 порушене провадження у даній справі.

В подальшому у звязку з хворобою судді на підставі розпорядження керівника апарату суду № 281 від 06.09.2017 здійснено її повторний автоматизований розподіл. На підставі протоколу повторного розподілу від 06.09.2017 суддею у справі визначено ОСОБА_4

За таких обставин, та, з урахуванням приписів статті 61 Господарського процесуального кодексу України, справа підлягає прийняттю до власного провадження.

За текстом позовної заяви позивач звернувся до суду з вимогами, спрямованими до відповідача, про стягнення 25280,86 грн, з яких: 11710,01 грн пені, 12183,53 грн інфляційних та 1387,32 грн річних; нарахованих у звязку з невиконанням зобовязань по своєчасній сплаті вартості поставленого товару за договором поставки № 18012016 від 14.01.2016.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на введення карантину, у звязку зі спалахом африканської чуми, та неможливість реалізації власної продукції з метою отримання прибутків.

Розгляд справи проведено в судовому засіданні, яке відбулося 07.09.2017.

Крім викладеного судом встановлено, що 16.05.2017 рішенням Господарського суду Херсонської області у справі № 923/364/17 за позовом Приватного виробничого підприємства "Вибір" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зоотехнологія" про стягнення 190863,64 грн встановлені обставини, які мають преюдиціальне значення для вирішення даної справи та у відповідності до приписів статті 35 ГПК України не потребують повторного доведення. Це рішення набрало законної сили після апеляційного перегляду відповідно до постанови Одеського апеляційного господарського суду від 22.08.2017.

Зокрема, за названим рішення судом встановлено, що 14.01.2016 між Приватним виробничим підприємством Вибір та Товариством з обмеженою відповідальністю Зоотехнологія був укладений договір № 18012016 на поставку товару. За пунктом п. 1.1. якого Постачальник зобов'язувався передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується оплатити та прийняти, кормові добавки. Так, відповідно до умов пункту 3.1.1. договору відповідач зобовязувався проводити оплату за товар в розмірі 100 % суми вказаної у відповідній видатковій накладній, протягом 14 календарних днів з дати поставки кожної окремої партії товару.

Позивач належним чином виконував умови договору щодо поставки товару на загальну суму 255500 грн, про що свідчить видаткова накладна № 18 від 12.01.2017 та довіреність № 14 від 10.01.2017.

Проте, в порушення умов договору, відповідач частково в розмірі 80000 грн розрахувався за поставлений товар, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 24.03.2017 становила 175500 грн.

За результатами розгляду справи № 923/364/17 судом позовні вимоги були задоволені шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 175500 грн основного боргу, 13866,60 грн пені за період з 27.01.2017 по 24.04.2017 та 1497,04 грн річних за період з 27.01.2017 по 24.04.2017.

Таким чином рішенням у справі № 923/364/17 встановлені обставини наявності договірних відносин між сторонами за договором поставки № 18012016 від 14.01.2016, поставки позивачем товару на суму 255500 грн та невиконання відповідачем зобовязань на суму 170500 грн

Водночас під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач розрахувався з позивачем лише 29.08.2017 та ця обставина підтверджена сторонами.

Аналіз тексту договору, докази на його виконання та правовідносини, які існували між сторонами, свідчать, що між ними укладено договір, який за своєю юридичною природою є договором поставки.

Зокрема, згідно до приписів статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а останній зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до положень частини 7 статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від виконання умов договору не допускається, а тому несвоєчасна оплата вартості поставленого товару є порушенням взятих відповідачем на себе зобовязань та вказаних правових положень.

Через несвоєчасне виконання зобовязання щодо оплати вартості товару позивачем на підставі статті 625 ЦК України нараховані 12183,53 грн інфляційних за період з 27.01.2017 по 31.07.2017 та 1378,32 грн річних за період з 25.04.2017 по 31.07.2017 (період, який не охоплений рішенням у справі № 923/364/17) відповідно до наданих розрахунків.

Вирішуючи обґрунтованість та підставність нарахування інфляційних та річних, суд зазначає, що у відповідності до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Положення статті 625, як відповідальність за невиконання грошового зобовязання, підлягають застосування поза межами договірних відносин, не потребують додаткового договірного врегулювання, оскільки інфляційні нарахування, не являючись штрафною санкцією, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати, а річні також, не являючись штрафною санкцією, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне сприйняття правових приписів статті 625 ЦК України надане в пунктах 3.1. та 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Перевіривши розрахунки річних та інфляційних, суд зазначає, що вони розраховані правомірно, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо наявності таких причин для невиконання зобовязання, як-то введення карантину, оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Позивачем також нараховані 11710,01 грн пені за період з 25.04.2017 по 31.07.2017 виходячи з положень пункту 7.3. договору поставки, за яким за порушення строків оплати за товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого зобовязання за кожний день прострочення по день фактичної оплати.

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд зазначає, що за статтею 230 Господарського кодексу України неустойкою є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 того ж Кодексу визначено що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В даному випадку позивач скористався законодавчою можливістю застосування такого виду забезпечення виконання зобовязання, як пеня, в розумінні статті 546 ЦК України, за якою виконання зобовязання може забезпечуватися серед іншого неустойкою, шляхом її нарахування та стягнення за судовим рішенням у справі № 923/364/17, а тому повторне (хоча і за інший строк) нарахування пені є неправомірним.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем спірної суми інфляційних та річних в добровільному порядку, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 49 ГПК України суд зазначає, що оскільки спір виник з вини відповідача, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково, судовий збір у розмірі 858,88 грн покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, виходячи з 53,68% задоволених вимог від суми заявленої до стягнення.

З урахуванням вказаних правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоотехнологія» (73025 м. Херсон, вул. Тираспольська, 31, оф. 409, ідентифікаційний код 32853429) на користь Приватного виробничого підприємства «Вибір» (40009 м. суми, вул. Ярослава Мудрого, 60/1, оф. 6, ідентифікаційний код 30608151) 12183,53 грн інфляційних, 1387,32 грн річних та 858,88 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення 08.09.2017

Суддя М.К. Закурін