ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 923/1180/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівРогач Л.І.,
Ходаківської І.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргузаступника прокурора Одеської області
на постановуОдеського апеляційного господарського суду
від19.04.2017
у справі№923/1180/16
Господарського судуХерсонської області
за позовомкерівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави
до1.Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Варяг-2012" 3.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
провизнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними додаткових угод до договору, та повернення земельної ділянки

за участю

- прокурора: - відповідача-1: - відповідача-2: Суходольський С.М. (посвідчення № 041033 від 02.02.2016) Шкута О.О. (довіреність від 08.08.2017) Ботвінцев Г.А. (договір про надання правової допомоги від 01.09.2016),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом в інтересах держави, керівник Новокаховської місцевої прокуратури просив поновити строк для звернення прокурора до суду із позовною заявою, визнати: незаконним та скасувати рішення 30-ої сесії 6-го скликання Новофедорівської сільської ради (далі-відповідач-1) від 08.02.2013 № 391 "Про погодження на внесення змін до договору оренди земельної ділянки та укладення додаткової угоди"; недійсною на майбутнє додаткову угоду від 16.04.2013, яка укладена між відповідачем-1, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі-відповідач-3) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Варяг-2012" (далі-відповідач-2) про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 25.04.2005, який зареєстровано у Голопристанському відділі Херсонської регіональної філії Державного земельного кадастру за № 79 (далі-договір оренди); незаконним та скасувати рішення 35-ої сесії 6-го скликання відповідача-1 від 04.09.2013 № 474 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки з відповідачем-2", недійсною на майбутнє додаткову угоду від 06.09.2013, яка укладена між відповідачами 1 та 2 про поновлення договору оренди, а також вилучити у відповідача-2 та повернути відповідачу-1 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 5,0384 га, вартістю 15 429 596,16 грн. (далі-земельна ділянка), яка надана для обслуговування пляжної зони від б/в "Мрія" до б/в "Прибой" в с.Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області шляхом складання акта приймання-передачі з відповідачем-1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення прийняті відповідачем-1 в порушення вимог земельного законодавства, у зв'язку з чим вони, а також укладені на їх підставі додаткові угоди є незаконними та підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 30.01.2017 (суддя Пінтеліна Т.Г.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Діброва Г.І., судді: Принцевська Н.М., Разюк Г.П.), в позові відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить скасувати вищевказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Відповідач-1 у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що про оскарженні акти прокуратурі було відомо із моменту їх прийняття, отже оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, тому підстави для задоволення скарги відсутні.

У відзиві відповідач-2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що суди обґрунтовано відмовили прокурору у клопотанні про поновлення строку позовної давності за його безпідставністю, отже судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач-3 не використав наданого законом процесуального права на участь свого представника у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 25.04.2005 між відповідачем-1 (орендодавець) та відповідачем-3 (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться в с.Залізний Порт від б/в "Мрія" до б/в "Прибой", терміном на 10-ть років.

Пунктом 8 договору встановлено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30-ть днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У листопаді 2012 року відповідачі 2 та 3 звернулись до відповідача-1 із заявою про надання згоди на заміну сторони орендаря з відповідача-3 на відповідача-2 шляхом внесення відповідних змін у договір оренди, без зміни меж, цільового призначення, орендної плати та інших істотних умов договору, яка була 14.12.2012 розглянута на засіданні постійної комісії з земельних питань відповідача-1 та надано позитивний висновок щодо вирішення даної заяви.

Судами встановлено, що рішенням відповідача-1 від 08.02.2013 №391 погоджено внести зміни до договору оренди, який зареєстровано у Голопристанському відділі Херсонської регіональної філії Державного земельного кадастру за №79 шляхом заміни сторони орендаря з відповідача-3 на відповідача-2 без зміни меж, цільового призначення, орендної плати та інших істотних умов договору, шляхом укладення додаткової угоди.

Додатковою угодою від 16.04.2013 про внесення змін до договору оренди, відповідачі домовились замінити особу орендаря у договорі оренди з відповідача-3 на відповідача-2.

Згідно акта приймання-передачі об'єкта оренди (земельної ділянки) відповідач-3 передав, а відповідач-2 прийняв земельну ділянку в оренду.

У липні 2013 року відповідач-2 звернувся до відповідача-1 із заявою про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки на 17 років.

Рішенням відповідача-1 від 04.09.2013 № 474 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки з відповідачем-2" вирішено поновити договір оренди з відповідачем-2, з 25.04.2015 терміном на 17 років, без зміни площі та інших істотних умов договору оренди, укласти додаткову угоду по поновленню договору оренди, а також уповноважено спеціаліста ІІ категорії із земельних питань ОСОБА_9 на підписання додаткової угоди по поновленню договору оренди з відповідачем-2.

06.09.2013 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди, з 25.04.2015 терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов договору оренди.

Наполягаючи на задоволенні позову, прокурор посилався на те, що відповідачем-1 неправомірно передано в оренду відповідачу-2 земельну ділянку шляхом заміни сторони у договорі оренди, у зв'язку з чим додаткова угода від 16.04.2013 є недійсною, також порушено процедуру прийняття рішення органом місцевого самоврядування про продовження терміну дії договору, а додаткова угода від 06.09.2013 підписана не уповноваженою особою та без проведення обов'язкової нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що є підставою для визнання її недійсною.

При цьому відповідачі у відзивах позовні вимоги не визнали, вказували про пропущення прокурором строку позовної давності та просили застосувати наслідки їх спливу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що прокурором не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог, та відсутні підстави для поновлення прокурору строку для звернення з позовом до суду, а отже оскільки такий строк пропущено без поважних причин, суд відмовив у позові за пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд, залишаючи без змін вказане рішення суду свій висновок мотивував тим, що рішенням відповідача-1 від 08.02.2013 №391 було невірно вирішено та оформлено відповідною угодою заміну орендаря у договорі оренди, оскільки приписи статей 512-522 Цивільного кодексу України не поширюються на правовідносини сторін щодо оренди землі, в даному випадку необхідно було укласти новий договір оренди, а не замінювати сторону шляхом укладання додаткової угоди. При цьому суд вказав про відсутність поважних причин для поновлення прокурору строку на звернення до суду та наявність підстав для застосування спливу строку позовної давності, які заявлені відповідачами у справі. Також, цей суд виходив із того, що звернення орендаря до орендодавця щодо продовження терміну дії договору оренди раніше ніж за 30-ть днів до закінчення строку договору не заборонено положеннями Закону України "Про оренду землі", а тому підстави для визнання недійсними рішення відповідача-1 від 04.09.2013 № 474 та додаткової угоди від 06.09.2013, а також вилучення у відповідача-2 та повернення відповідачу земельної ділянки, відсутні.

Підстави для скасування оскарженої постанови відсутні виходячи із наступного.

Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно п. 34 ч. 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Статтею 59 цього Закону передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти в формі рішень.

Згідно статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, зокрема, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 155 зазначеного кодексу у редакції, чинній на час прийняття спірних актів, визначено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час прийняття відповідачем-1 спірного рішення, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2). Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч.5).

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 наведеного Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірне рішення від 08.02.2013 № 391 прийнято в порушення наведених норм законодавства, як і укладена на його підставі додаткова угода від 16.04.2013.

Прокурор у касаційній скарзі погодився із такими висновками суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що відповідачі заявили клопотання про застосування строку позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За приписами ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Апеляційним судом встановлено, що у серпні-вересні 2013 року за зверненнями окремих громадян та дорученням Генеральної прокуратури України прокуратурою Херсонської області проводилась перевірка законності рішень відповідача-1 від 08.02.2013 №391, додаткової угоди від 16.04.2013, укладеної між відповідачами, матеріалів доданих до заяви відповідача-2 щодо надання дозволу на поновлення договору оренди терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов зазначеного договору оренди; протоколів засідань постійної земельної комісії відповідача-1 з питань поновлення договору оренди строком на 17 років; проекту рішення відповідача-1 про поновлення цього договору оренди терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов зазначеного договору оренди, яку завершено 04.09.2013.

Також встановлено, що аналогічні перевірки проводились у березні та травні 2014 року, предметом яких були законність спірних рішень відповідача-1.

За результатами проведених перевірок жодних порушень не виявлено, заходи прокурорського реагування не вживались, що підтверджено листом прокуратури Херсонської області від 28.10.2016 (т.1, а.с.138).

Таким чином, матеріали справи свідчать про обізнаність прокурора щодо прийняття спірних рішень відповідачем-1 у 2013 році, а не у 2015 році, як вказує прокурор у позовній заяві.

Частинами 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом) встановлено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Слід також зазначити, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 зі справи № 910/3723/14.

Згідно частини першої статті 11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до положень статті 260 частини 1-ї Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 253 вказаного кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а статтею 254 цього кодексу визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1), а відповідно до статті 261 наведеного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1).

При цьому, стаття 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" у редакції чинній на час прийняття оскаржуваних актів, визначає, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону є, зокрема, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

За приписами п.2 ч.1 ст.15 цього ж Закону у вказаній редакції розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття (ч.3 вказаної статті).

Як встановлено судом першої інстанції, 14.02.2013 на веб-сайті Новофедорівської сільської ради (електронний ресурс: //zhelezny-роrt.кhегsоп.uа/8/993-рubl.html) опубліковано рішення Новофедорівської сільської ради від 08.02.2013 №391 "Про погодження на внесення змін до договору оренди земельної ділянки та укладення додаткової угоди".

10.09.2013 на веб-сайті Новофедорівської сільської ради (електронний ресурс: //zhelezny-роrt.кhегsоп.uа./8/1239-рubl_239.html) опубліковано рішення Новофедорівської сільської ради від 04.09.2013 №474 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Варяг-2012".

Відтак, про порушення права рішенням відповідача-1 від 08.02.2013 №391 прокурор міг довідатися 14.02.2013, а щодо надання дозволу на поновлення договору оренди терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов зазначеного договору оренди - 10.09.2013. Про порушення прав додатковою угодою від 16.04.2013 міг довідатися ще у серпні 2013 року під час проведення перевірки, а про порушення прав додатковою угодою від 06.09.2013 мав довідатися у вересні 2013 року, оскільки перевірка законності рішень відповідача-1 від 08.02.2013 №391, додаткової угоди від 16.04.2013, укладеної між відповідачами, матеріалів доданих до заяви відповідача-2 щодо надання дозволу на поновлення договору оренди терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов зазначеного договору оренди; протоколів засідань постійної земельної комісії відповідача-1 з питань поновлення договору оренди строком на 17 років; проекту рішення відповідача-1 про поновлення цього договору оренди терміном на 17 років, без зміни площі орендованої земельної ділянки та інших істотних умов зазначеного договору оренди проводилась прокуратурою у серпні-вересні 2013 року.

Тому апеляційний суд дійшов вірного висновку, що прокурором пропущено строк позовної давності на звернення з відповідним позовом у частині позовних вимог про визнання недійсним рішенням відповідача-1 від 08.02.2013 №391 та про визнання недійсною додаткової угоди від 16.04.2013, оскільки позов у даній справі заявлено у жовтні 2016 року, після спливу трирічного строку на таке звернення.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на вимогах чинного законодавства, правових висновках Верховного Суду України щодо застосування норм права, та практиці Європейського суду з прав людини, яку суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

При цьому своє клопотання про визнання поважними причини пропущення позовної давності прокурор обґрунтовував тим, що про порушення прав прокуратура дізналася 10.07.2015 із внесенням відомостей до Єдиного реєстру судових розслідувань.

Однак такі доводи прокурора, як встановлено судом апеляційної інстанції та як вбачається із наведеного вище, з урахуванням проведених прокурором перевірок, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки про порушення права прокурор мав довідатися у вказані періоди, а позов у даній справі заявлено у жовтні 2016 року, тобто зі спливом позовної давності.

Отже такі причини пропущення позовної давності не можна визнати поважними.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява N 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

У рішенні в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви N 29458/04 та N 29465/04) Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У наведеній вище справі "Устименко проти України" Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

За вказаних обставин правові підстави для визнання поважними причин пропущення позовної давності, відсутні.

Крім того, згідно приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч.1). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (ч.2).

Апеляційним судом встановлено, що відповідач-2 до закінчення терміну дії договору оренди звернувся до відповідача-1 із заявою та доданими до неї документами про поновлення договору оренди на 17-ть років, яка була розглянута відповідачем-1 та прийнято ним рішення від 04.09.2013 № 474 на виконання якого укладено додаткову угоду від 06.09.2013.

Приймаючи рішення у цій частині суд апеляційної інстанції виходив із того, що звернення орендаря до орендодавця щодо продовження терміну дії договору оренди раніше ніж за 30-ть днів до закінчення строку договору не заборонено положеннями Закону України "Про оренду землі", а тому підстави для визнання недійсними рішення відповідача-1 від 04.09.2013 № 474 та додаткової угоди від 06.09.2013, а також вилучення у відповідача-2 та повернення відповідачу земельної ділянки, відсутні.

Також цей суд виходив із того, що прокурором не доведено необхідність проведення нової нормативно-грошової оцінки землі при укладенні додаткової угоди про продовження терміну дії договору оренди землі, оскільки за умови, що сторони дійшли згоди щодо кожної із умов договору і договір продовжено на тих же умовах, така оцінка не вимагається.

Однак із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи із наступного.

Відповідно до приписів частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Отже право користування земельною ділянкою засноване на договорі, а у разі якщо є підстави вважати, що такий договір має визнаватися недійсним, то і продовження такого користування відповідним рішенням та додатковою угодою, не має правових підстав.

Оскільки рішення відповідача-1 від 08.02.2013 № 391, як встановлено судом апеляційної інстанції та не заперечується прокурором, прийнято з порушенням вимог законодавства, та укладена на підставі даного рішення додаткова угода від 16.04.2013 до договору оренди також є незаконною, то і прийняте подальше рішення про поновлення такого договору і укладена на його виконання додаткова угода від 06.09.2013, не можуть вважатися законними, оскільки вони не встановлюють нових прав на оренду землі, то і відмова судом апеляційної інстанції у позові із наведених підстав, є незаконною.

Отже із викладеного вбачається, що прийняття спірного рішення від 08.02.2013 № 391 та укладення на його підставі додаткової угоди від 16.04.2013 з порушенням вимог чинного на той час законодавства, також тягне за собою незаконність рішення про поновлення такого договору і укладеної на його виконання додаткової угоди від 06.09.2013.

Таким чином у особи, яка, як встановлено судом апеляційної інстанції, незаконно набула у користування земельну ділянку, не може виникнути і законного права на поновлення договору оренди землі.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, оскільки прокурор мав дізнатися про порушене право 10.09.2013 з розміщеного на веб-сайті Новофедорівської сільської ради (електронний ресурс: //zhelezny-роrt.кhегsоп.uа./8/1239-рubl_239.html) рішення Новофедорівської сільської ради від 04.09.2013 №474 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Варяг-2012", то, відповідно з цього моменту і мав вчинити передбачені законодавством заходи для усунення порушеного права. А оскільки позов у даній справі заявлено у жовтні 2016 року, після спливу трирічного строку на таке звернення, то у позові слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Крім того, позаувагою суду апеляційної інстанції залишилися висновки місцевого господарського суду про те, що за відсутності порушеного права у спірних правовідносинах у позові судом першої інстанції було відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 261 цього кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже положення чинного законодавства пов'язують перебіг позовної давності саме із порушенням права особи та, відповідно, із строком, протягом якого вона може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а не із суб'єктивним відношення такої особи до можливого порушення.

Таким чином у разі якщо буде встановлено, що право або інтерес особи не порушено, у позові належить відмовляти за безпідставністю матеріально-правової вимоги, а не за пропуском строку позовної давності.

Доводи прокурора про те, що оскільки на сесії сільської ради під час прийняття рішення відповідачем-1 від 04.09.2013 №474 "Про поновлення договору оренди земельної ділянки з ТОВ "Варяг-2012" була присутня секретар цієї ради ОСОБА_10, проте ведення сесії було доручено обраному із складу депутатів ОСОБА_11, а оскаржену додаткову угоду підписано спеціалістом із земельних питань сільської ради ОСОБА_9, то спірне рішення прийнято із порушенням частини 10 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а додаткову угоду було укладено не уповноваженою особою, є безпідставними.

Так, згідно зазначеної прокурором частини 10 статті 46 вказаного Закону у редакції, що діяла на час проведення сесії, сесію сільської ради відкриває і веде сільський голова, а у випадках, передбачених частиною шостою цієї статті, - секретар ради. У випадку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, сесію відкриває за дорученням групи депутатів, з ініціативи якої скликана сесія, один з депутатів, що входить до її складу, а веде за рішенням ради - один з депутатів цієї ради.

Частиною восьмою цієї статті визначено, що у разі якщо посадові особи, зазначені у частинах четвертій та шостій цієї статті, у двотижневий строк не скликають сесію на вимогу суб'єктів, зазначених у частині сьомій цієї статті або у разі якщо такі посади є вакантними, сесія може бути скликана депутатами відповідної ради, які становлять не менш як одну третину складу ради, або постійною комісією ради.

Прокурором у даній справі не доводилось, а судами не встановлено, що були відсутні обставини, зазначені у наведеній нормі права, а лише було зроблено посилання на частину 10 статті 46 вказаного Закону.

Положеннями частини 2-ї статті 111 Господарського процесуального кодексу України визначено, що не допускаються посилання у касаційній скарзі на недоведеність обставин справи.

Разом з тим, статтею 38 цього кодексу як суду першої інстанції, так і апеляційної, з урахуванням положень статті 101 наведеного кодексу, не надано повноважень на витребування доказів, якщо про це не подано клопотання, відтак, відповідно до вимог статті 33 зазначеного кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною другою статті 33 цього кодексу визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому згідно наведених норм права та з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтями 1115, 1117 вказаного кодексу, ці обставини мають доводитись у суді першої та апеляційної інстанції.

Отже прокурором вказані обставини не доведені.

Разом з тим, положеннями частини 15 статті 46 вказаного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у наведеній редакції визначено, що протоколи сесій сільської ради, прийняті нею рішення підписуються особисто сільським головою, у разі їх відсутності - відповідно секретарем сільської ради, а у випадку, передбаченому частинами сьомою та восьмою цієї статті, - депутатом ради, який за дорученням депутатів головував на її засіданні.

Таким чином відсутні правові підстави вважати, що спірне рішення прийнято із порушенням частини 10 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", не ґрунтуються на наведених вище нормах права та фактичних обставинах справи.

Крім того слід зазначити, що згідно із положеннями статті 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Із наведених норм права не вбачається, що укладенням додаткової угоди про поновлення договору оренди було порушено положення статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

За вказаних обставин у позові у цій частині належить відмовити за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Посилання заступника прокурора Одеської області на постанову Верховного Суду України від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, як на підставу для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у справі, що розглядається, свідчать про те, що для обізнаності його про стан своїх суб'єктивних прав не потребувало додаткового часу з метою вивчення обставин заміни орендаря, враховуючи, що прокуратурою проводилися перевірки по тим же обставинам у 2013 та 2014 роках, та не дають правових підстав вважати, що строк позовної давності прокурором пропущено із поважних причин, а вказують лише на суб'єктивне відношення органів прокуратури до виконання посадових обов'язків відповідними співробітниками.

Отже об'єктивна можливість звернутися до суду у межах строку позовної давності пов'язувалася із суб'єктивним відношенням органів прокуратури до певних обставин, а не з іншими чинниками, які до того ж прокуратурою не доведені.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки не встановлено фундаментальних порушень судом апеляційної інстанції норм права, не вбачається, що у справі є необхідність прийняття нового судового рішення, а відтак постанову суду апеляційної інстанції належить залишити без змін з урахуванням мотивів, наведених у даній постанові.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 19.04.2017 у справі Господарського суду Херсонської області №923/1180/16, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Л.І. Рогач

І.П. Ходаківська