КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/11423/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Яковлюк Л.Ю. - дов. б/н від 06.03.2017

від відповідача Масленнікова Ю.О. - дов. № 30/12-2 від 30.12.2016

Сафонов Д.О. - дов. № 30/12-3 від 30.12.2016

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

«Газпостач-Черкаси»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.07.2017 (суддя Лиськов М.О.)

у справі № 910/11423/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостач-Черкаси»

(далі - ТОВ «Газпостач-Черкаси»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія України»

(далі - ТОВ «Енергія України»)

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/11423/17 у задоволенні позову ТОВ «Газпостач-Черкаси» до ТОВ «Енергія України» про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що при укладенні оспорюваного договору директор ТОВ «Газпостач-Черкаси» діяв без достатніх повноважень, наданих йому Статутом товариства, про що відповідачу було відомо під час підписання цього договору. Крім цього, на думку апелянта, в матеріалах справи відсутні доказі, які б могли свідчити про схвалення договору шляхом його виконання тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/11423/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 апеляційну скаргу ТОВ «Газпостач-Черкаси» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/11423/17 прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 05.09.2017.

В зв'язку з перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, 05.09.2017 системою автоматизованого розподілу проведено заміну згаданого судді й згідно протоколу автоматичної зміни складу суду визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 справу № 910/11423/17 за апеляційною скаргою ТОВ «Газпостач-Черкаси» прийнято до провадження у визначеному складі суду.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники сторін, представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги заперечили, просили їх відхилити, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених в поясненнях на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «Газпостач-Черкаси» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Енергія України» про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оспорюваний договір підписаний директором ТОВ «Газпостач-Черкаси» Клименко О.М. з перевищенням наданих йому Статутом повноважень щодо підписання правочинів, тому посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу природного газу № 05/12ППГ від 06.12.2016.

Положеннями ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено матеріалами справи, 06.12.2016 між ТОВ «Газпостач-Черкаси» (позивачем, покупцем по договору) та ТОВ «Енергія України» (відповідачем, продавцем за договором) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 05/12ППГ (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого продавець зобов'яся передати у власність покупця газ, приведений до стандартних умов ((t) = 20С, тиск газу (Р) =760 мм ртутного стовпчика (101,325 кПа)), (далі - газ), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ в порядку та на умовах, визначених в Договорі.

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили, що право власності на газ переходить від продавця до покупця в пункті передачі газу з дати підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі газу та комерційного акту приймання-передачі (далі - акти). Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Ціна на газ, який підлягає передачі, на підставі п. 4.1 Договору визначається сторонами в додаткових угодах до Договору.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками їх печаток і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку, до моменту повного та належного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором, зокрема в частині здійснення взаєморозрахунків (п. 10.1 Договору в редакції додаткової угоди № 2 до нього).

Сторонами було підписано Додаткові угоди № 1 від 06.12.2016, № 2 від 23.12.2016, № 3 від 04.01.2017, № 4 від 31.01.2017, якими було визначено обсяги споживання природного газу, його вартість, порядок та строки оплати.

Спір у справі виник в зв'язку із оспорюванням позивачем законності договору поставки з огляду на підписання його директором ТОВ «Газпостач-Черкаси» Клименко О.М. з перевищенням наданих йому Статутом повноважень щодо підписання правочинів, сума яких перевищує 3 000 000, 00 грн.

Як встановлено матеріалами справи, в преамбулі Договору зазначено, що від ТОВ «Газпостач-Черкаси» його дійсно підписано директором Клименко О.М., який діяв на підставі Статуту. Додаткові угоди до Договору також були підписані директором ТОВ «Газпостач-Черкаси» Клименко О.М.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія Статуту ТОВ «Газпостач-Черкаси» (нова редакція), затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Газпостач-Черкаси» згідно протоколу № 3 від 30.09.2016, в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину.

Положеннями п. 12.1 Статуту вищим органом управління Товариства є загальні збори учасників, які складаються з учасників чи їх представників.

Загальні збори учасників на підставі п. 12.4 Статуту мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, в тому числі і тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Відповідно до п. 12.19 Статуту одноособовим виконавчим органом товариства є директор.

Пунктом 12.20 Статуту визначено, зокрема, що директор самостійно укладає контракти, угоди, підписує договори, крім тих, ціна яких перевищує 3 000 000, 00 грн. Такі правочини укладаються за рішеннями загальних зборів учасників.

За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Статтею 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Пунктом 3 цієї статті 92 ЦК України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Так, за матеріалами справи, загальна ціна оспорюваного договору з урахуванням додаткових угод дійсно перевищує 3 000 000, 00 грн., а загальними зборами учасників товариства рішення щодо укладення такого правочину не приймалось, що свідчить про укладення директором ТОВ «Газпостач-Черкаси» Клименко О.М. згаданого Договору з перевищенням наданих йому Статутом повноважень.

За приписами ч.1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як встановлено матеріалами справи, в зв'язку з неналежним виконання ТОВ «Газпостач-Черкаси» своїх зобов'язань щодо повної та своєчасної оплати газу, поставленого за оспорюваним договором, ТОВ «Енергія України» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення заборгованості з ТОВ «Газпостач-Черкаси».

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.06.2017 по справі №925/400/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017, позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостач-Черкаси» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія України» 3 563 623,40 грн. основного боргу, 23 984,16 грн. інфляційних нарахувань, 29 047, 58 грн. 3% річних, 261 127,49 грн. пені, 58 166,74 грн. витрат на сплату судового збору.

Судом встановлено, що на виконання умов цього Договору ТОВ «Енергія України» передало, а ТОВ «Газпостач-Черкаси» прийняло 3475000 куб. м загальною вартістю 27 386 139,40 грн. , ТОВ «Газпостач-Черкаси» свої зобов'язання за Договором належним чином не виконало, адже лише частково розрахувалось за отриманий газ, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 3 563 623, 40 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Положеннями ст.124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно преамбули та ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі №925/400/17, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт вчинення ТОВ «Газпостач-Черкаси» дій щодо отримання товару та здійснення часткової оплати, які свідчать про схвалення ним оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про необґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу № 05/12ППГ від 06.12.2016, які позивачем належними та допустимими доказами не доведені, відтак не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газпостач-Черкаси» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/11423/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/11423/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук