РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/13705/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Технофільтр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«СКБ Технофільтр»

про стягнення 464.028,10 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Онищук А.П., директор, наказ № 4-к від 15.01.2007

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Технофільтр» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «СКБ Технофільтр» 464.028,10 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Господарського суду Черкаської області від 01.12.2015 у справі № 925/1333/15 Товариство з обмеженою відповідальністю «СКБ Технофільтр» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від22.03.2016 № 925/1333/15 колишнього керівника ТОВ «СКБ Технофільтр» було зобов'язано передати ліквідатору майно банкрута (наведено перелік документів), проте наразі дана ухвала залишається не виконаною. В ході повноважень ліквідатором встановлено, що 26.08.2010, 22.12.2010, 02.02.2011, 21.10.2010, 13.04.2011, 17.06.2011, 23.09.2011, 05.12.2011, 21.03.2012 на рахунок відповідача було здійснено перерахування коштів в загальному розмірі 464.028,10 грн. Позивач вважає, що зазначені кошти були перераховані безпідставно, оскільки відсутня будь-яка документація підтверджуюча правомірність такого перерахування, а тому мають бути повернуті позивачу відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13705/17 та призначено справу до розгляду на 12.09.2017.

Відповідач, у поданому 06.09.2017 до відділу діловодства суду відзиві, проти позову заперечує посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 29.12.2009 був укладений дилерський договір № 29/12-2009Ч, строк дії якого був продовжений до 30.06.2012 згідно додаткової угоди № 1 від 28.12.2011. За умовами даного договору відповідач взяв на себе зобов'язання поставити позивачу товар, а позивач розрахуватись за нього. так, відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 524.028,14 грн. згідно видаткових накладних: № РН-271 від 26.08.2010, № РН-378 від 22.12.2010, № 20 від 02.02.2011, № РН-322 від 21.10.2010, № 99 від 13.04.2011, № 180 від 17.06.2011, № 277 від 23.09.2011, № 353 від 05.12.2011, № 100 від 21.03.2012. Позивачем було сплачено вартість поставлено товару повністю в сумі 524.028,14 грн. на підставі рахунків-фактур: № 330 від 26.08.2010, № 484 від 22.12.2010, № 29 від 02.02.2011, № 407 від 21.10.2010, № 132 від 13.04.2011, № 235 від 17.06.2011, № 351 від 23.09.2011, № 446 від 05.12.2011, № 130 від 21.03.2012. Оскільки між сторонами було укладено договір, відповідно до якого відповідачем на адресу позивача здійснено поставку товару, а кошти які просить стягнути позивач отримано як оплата за товар відповідно до умов договору, то ці кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідачем 08.09.2017 до відділу діловодства суду подано власне письмове підтвердження відсутності аналогічного спору.

Відповідачем 08.09.2017 до відділу діловодства суду подано витребувані судом документи.

Від позивача 11.09.2017 на адресу суду надійшло клопотання, в якому позивач позовні вимоги підтримує повністю та просить розглядати справу без участі представника позивача.

Позивач в судове засідання 12.09.2017 не звився.

Відповідач в судовому засіданні 12.09.2017 проти позовних вимог заперечував повністю.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника позивача.

В судовому засіданні 12.09.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.12.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СКБ Технофільтр» (покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «СКБ Технофільтр» (постачальник, відповідач) було укладено дилерський договір № 29/12-2009Ч (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник надає покупцю невиняткові права на поширення продукції постачальника (фільтрувальний матеріал виробництва TWE Bocholt GmbH Німеччина) у місті Черкаси, та на всій території України.

Додатковою угодою № 1 від 28.12.2011 продовжено строк дії договору до 30.06.2012.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник поставляє товар покупцю за цінами, що визначені у специфікації постачальника і які обов'язково погоджені покупцем.

Матеріали справи свідчать, що сторонами узгоджено наступні специфікації до договору: № 1 від 18.02.2010 на суму 1.200,00 грн., № 2 від 01.06.2010 на суму 5.964,00 грн., №3 від 04.06.2010 на суму 142.902,72 грн., № 4 від 02.08.2010 на суму 84.134,16 грн., № 5 від 19.08.2010 на суму 3.907,20 грн., № 6 від 10.09.2010 на суму 2.400,00 грн., № 7 від 30.09.2010 на суму 103.984,70 грн., № 8 від 05.11.2010 на суму 3.513,60 грн., № 9 від 05.01.2011 на суму 104.345,28 грн., № 10 від 13.04.2011 на суму 33.768,00 грн., № 11 від 17.06.2011 на суму 22.615,20 грн., № 12 від 23.09.2011 на суму 86.208,00 грн. 13 від 05.12.2011 на суму 14.190,72 грн., № 14 від 21.03.2012 на суму 63.936,00 грн.

Згідно з п. 6.5. договору датою поставки товару є дата вказана у видатковій накладній.

Як свідчать матеріали справи відповідач поставив, а позивач отримав товар на загальну суму 524.028,14 грн. згідно наступних видаткових накладених, які підписано та скріплено печатками обох сторін:

РН-0000217 від 26.08.2010 на суму 84.134,16 грн.,

№ РН-0000378 від 22.12.2010 на суму 10.846,08 грн.,

№ 20 від 02.02.2011 на суму 104.345,28 грн.,

№ РН-0000322 від 21.10.2010 на суму 103.984,70 грн.,

№ 99 від 13.04.2011 на суму 33.768,00 грн.,

№ 180 від 17.06.2011 на суму 22.615,20 грн.,

№ 277 від 23.09.201 на суму 86.208,00 грн.,

№ 353 від 05.12.2011 на суму 14.190,72 грн.,

№ 100 від 21.03.2012 на суму 63.936,0 грн.

Відповідачем було виставлено позивачу наступні рахунки-фактури:

№ СФ-0000330 від 26.08.2010 на суму 84.134,16 грн.,

№ СФ-0000484 від 22.12.2010 на суму 10.846,08 грн.,

№ 2 від 02.02.2011 на суму 104.345,28 грн.,

№ СФ-0000407 від 21.10.2010 на суму 103.984,70 грн.,

№ 132 від 13.04.2011 на суму 33.768,00 грн.,

№ 235 від 17.06.2011 на суму 22.615,20 грн.,

№ 351 від 23.09.2011 на суму 86.208,00 грн.,

№ 446 від 05.12.2011 на суму 14.190,72 грн.,

№ 130 від 21.03.2012 на суму 63.936,00 грн.

Відповідно до п. 9.1 договору оплата товару покупцем здійснюється шляхом попереднього перерахування грошей на рахунок постачальника.

Наявні в матеріалах справи банківські виписки свідчать про сплату позивачем товару згідно виставлених вище рахунків-фактур товар на загальну суму 524.028,14 грн.

Позивач, посилаючись на ст. 1212 Цивільний кодекс України, просить стягнути з відповідача 464.028,10 грн. як безпідставно набуті, оскільки у позивача відсутні документи на підтвердження правомірності такого перерахування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що поставлений відповідачем позивачу товар повністю сплачений позивачем.

Суд звертає увагу на безпідставне посилання позивача на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України, в якості правової підстави для стягнення коштів, оскільки між сторонами у справі, що розглядається, існували договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути набуті відповідачем у рамках дилерського договору № 29/12-2009Ч від 29.12.2009.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сплачені ним кошти в розмірі 464.028,10 грн. є безпідставно набутими відповідачем, оскільки вони сплачені на підставі договору, який не визнаний в установленому законодавством порядку недійсним.

Таким чином, кошти в розмірі 464.028,10 грн. отримані відповідачем та знаходяться у нього на достатній правовій підставі.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення коштів в розмірі 464.028,10 грн.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Технофільтр» безпідставні та задоволенню не підлягають повністю.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.09.2017.

СуддяВ.В.Сівакова