РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017Справа №910/11597/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут»

до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України»

про стягнення 13 395,32 грн

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Богдан С.В. - представник за довіреністю № 007Др-24-1216 від 30.12.16

від відповідача Плотников Я.І. - представник за довіреністю № 01-09/159 від 05.07.17

В судовому засіданні 06.09.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про стягнення 13 395,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.04.2017 між сторонами було укладено договір на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів (установи та організації, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів) № 41GBKhz1351-17, відповідно до умов якого позивач, як постачальник зобов'язався передати у власність відповідачу як споживачу природній газ, а споживач зобов'язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, в строки та порядку визначених договором. За доводами позивача, ТОВ «Харківгаз збут» на виконання умов договору поставило відповідачу природній газ у кількості 1,248 тис куб.м. на загальну суму 12 848,81 грн. Позивачем також на виконання умов договору супровідним листом від 19.05.2017 була направлено відповідачу акт приймання-передачі природного газу для підписання. Відповідачем вказаний акт не був підписаний із зазначенням того, що вартість поставленого природного газу є більшою ніж визначено у додатковій угоді. Позивач зазначає, що в силу п. 2.9.3. договору у разі відмови від підписання акту споживачем, постачальник в односторонньому порядку, на підставі даних оператора ГРМ. За твердженням позивача, відповідачем в порушення п. 4.2. договору не було оплачено вартість поставленого газу за березень 2017 року у розмірі 12 848,81 грн. Крім цього позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 386,52 грн, 3% річних у розмірі 44,35 та інфляційні втрати у розмірі 115,64 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11597/17 вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 09.08.2017.

У судове засідання, призначене на 09.08.2017, з'явилися представники сторін. Представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав документи для долучення до матеріалів справи, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти вимог заперечував.

У судовому засіданні 09.08.2017 за клопотанням представників сторін оголошувалась перерва до 06.09.2017.

У судовому засіданні 06.09.2017 представник позивача надав додаткові письмові пояснення, вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що на даний час дійсно існує заборгованість відповідача перед позивачем на суму 12 459,98 грн, що відповідає умова додаткової угоди № 1, яку відповідач готовий оплатити у відповідності до умов договору. За доводами відповідача, оскільки виставлений позивачем рахунок та акт наданих приймання-передачі газу суперечить умовам додаткової угоди № 1 до договору в частині ціни договору, а тому відповідач просить суд відмовити у позові повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

10 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» (надалі - постачальник/позивач) та Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України» в особі директора філії ПАТ НСТУ «Харківська регіональна дирекція» Літинської Ю.В., що діє на підставі довіреності № 01-09/16 від 24.01.2017 (надалі - споживач/відповідач) укладено договір на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів (установи та організації, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів) № 41GBKhz1351-17 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язався передати у власність споживачу природній газ, відповідно до ДК 021:2015 код 09120000-6 - Газове паливо.

Термін поставки товару природного газу з 01.01.2017 до 31.03.2017 року (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 1.3. договору споживач зобов'язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

У п. 1.4. договору сторони передбачили плановий обсяг постачання природного газу 1,248 тис. куб.м.

Відповідно до п. 2.9.1. договору за підсумками розрахункового періоду споживач до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов'язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого (протранспортованого) природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ.

На підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірники акта приймання-передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника (п. 2.9.2. договору).

Споживач протягом двох днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов'язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу. У випадку від підписання акта приймання-передачі газу споживачем, обсяг постачання (споживання) газу встановлюється постачальником в односторонньому порядку, на підставі даних оператора ГРМ. Споживач в такому разі не позбавлений права звернутися до суду за вирішенням спору з приводу обсягів спожитого газу. До прийняття рішення судом та набрання таким рішенням законної сили, обсяг спожитого газу та вартість послуг з його постачання встановлюється відповідно до даних постачальника (п. 2.9.3 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку:

100% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період. Уразі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці (п. 4.2.1.).

У разу збільшення у встановленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в п'ятиденний строк після збільшення цього обсягу (п.4.2.2.).

Остаточний розрахунок по оплаті місячної вартості газу здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу (п. 4.3. договору).

Відповідно до п. 11.1. цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постачання газу - 01.01.2017 до 31.03.2017 відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

За доводами позивача, відповідачем в порушення умов договору не оплачено вартість спожитого газу за березень в обсяг 1,248 тис. куб.м. на загальну суму 12 848,81 грн, у зв'язку з чим в останнього утворився борг на вказану суму.

Отже, спір у справі виник, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо повноти та вчасності оплати послуг за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 4.2.3. договору остаточний розрахунок по оплаті місячної вартості газу здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу

Як свідчать матеріали справи, позивач на підставі реєстру обсягів розподіленого природного газу споживачам ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» за березень 2017 у відповідності до п. 2.9.2. договору складено та підписано зі свого боку, акт № ХОЗ000010217 від 10.04.2017 приймання-передачі природного газу до договору на постачання природного газу, та направлено для підписання споживачу.

Споживач в свою чергу відмовився від підписання такого акту, зазначивши, що вартість договору склала 12 848,81 грн, що збільшує суму вказану у додатковій угоді № 1 на 388,83 грн.

Як вбачається із реєстру обсягів розподіленого природного газу споживачам ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» за березень 2017 загальний обсяг розподіленого газу спожитого відповідачем складає 1,248 тис. куб.м., а відтак позивачем в порядку п. 2.9.2. договору правомірно складено акт приймання-передачі газу. Доказів щодо споживання газу в меншому об'ємі відповідачем суду не надано, як і не надано доказів оплати за спожитий газ.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання

Отже, з урахуванням п. 4.2.3. договорів виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи настав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був спожитий газ в обсязі 1,248 тис.куб м. на загальну суму 12 848,81 грн з ПДВ. Проте відповідач, в порушення дійсних домовленостей, не розрахувався за спожитий газ, у строки визначені договором та у повному обсязі, у зв'язку з чим його заборгованість складає на момент вирішення спору 12 848,81 грн, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 12 848,81 грн.

Заперечення відповідача, наведені у відзиві, спростовуються доказами наявними у матеріалах справи, а тому не беруться судом до уваги.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача 386,52 грн - пені, 115,64 грн - інфляційні втрати та 44,35 грн - 3 % річних.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами у п.6.2.1. договору, відповідно до якого, у разі порушення споживачем строків оплати, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок та встановлено, що розмір 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 44,35 грн., розмір пені який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 386,52 грн., що відповідає наданому позивачем розрахунку.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що розмір становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягають сума інфляційних втрат заявлена позивачем у розмірі 115,64 грн.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, виходячи з вказаних засад, суд приходить до висновку, що позивачем не було доведено обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання щодо оплати спожитого газу виконав своєчасно та в повному обсязі. Проте, відповідач не надав суду доказів виконання зобов'язань та доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (04119, м. Київ, вул. Мельникова буд. 42; ідентифікаційний код 23152907) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» (61004, м. Харків, вул.. Москалівська, буд. 57/59; ідентифікаційний код 39590621) заборгованість у розмірі 12 848 (дванадцять тисяч вісімсот сорок вісім) грн 81 коп.; пеню у розмірі 386 (триста вісімдесят шість) 52 коп.; 3% річних у розмірі 44 (сорок чотири) грн 35 коп.; інфляційні втрати 115 (сто п'ятнадцять) грн 64 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.09.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.