РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017Справа №910/10597/17
За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬМАТЕРРА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РІШБУР"

про стягнення 824 966,40 грн.

Суддя Мельник В.І.

Представники:

Від позивача Лавренчук Т.М., довіреність №б/н від 22.06.2017

Від відповідача Медвідь О.П., договір №7/17-г від 10.07.2017

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬМАТЕРРА" подало на розгляд до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "РІШБУР" про стягнення 824 966,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2017 порушено провадження у справі №910/10597/17 та призначено розгляд справи на 24.07.2017.

20.07.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано заяву про застосування строків позовної давності.

20.07.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримано додаткові документи у справі.

21.07.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримано заяву про забезпечення позову.

В судовому засіданні 24.07.2017 оголошено перерву до 04.09.2017.

В судове засідання 04.09.2017 представник позивача з'явився, надав заперечення на заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності та заяву про виклик свідків.

В судове засідання 04.09.2017 представник відповідача з'явився, надав суду усні пояснення у справі, заперечив проти заявленого клопотання позивача.

Суд відхиляє клопотання позивача про виклик свідків .

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 04.09.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2013 між позивачем, як продавцем та відповідачем, як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу товарів №32/Ф, відповідно до умов якого продавець зобов'язується здійснювати продаж продуктів харчування та інших товарів народного споживання, а покупець зобов'язується приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно умов та протягом терміну дії даного Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору продаж товару здійснюється партіями. Продавець здійснює продаж окремої партії товару покупцю згідно заявки останнього. В заявці має бути зазначено: асортимент, кількість, ціна товару, а також дата і місце продажу товару. Сторони погодили, що заявка покупця є попереднім документом, вона не є частиною даного Договору.

Протягом 3 робочих днів з моменту погодження продавцем заявки покупця продавець зобов'язаний здійснити продаж товару покупцю. Датою продажу товару вважається дата підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної продавця в прийманні товару (п. 2.6 Договору)

Згідно п. 3.1 Договору оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця щомісячно до 7 числа поточного місяця за проданий товар, але не пізніше 30 календарних днів з дня підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних.

Відповідно до п. 4.4 Договору, по завершенню прийому товару за відсутності претензій по кількості і якості уповноважений представник покупця ставить свій підпис у видатковій накладній, як доказ того, що товар прийнятий.

Як доказ передання товару відповідачеві позивач надав копії видаткових накладних: №61 від 30.04.2013, №105 від 04.06.2013, №106 від 12.06.2013, № 107 від 14.06.2013, №82 від 16.07.2013, №103 від 16.07.2013, №83 від 17.07.2013, №102 від 17.07.2013, №84 від 18.07.2013, №85 від 19.07.2013, №101 від 22.07.2013, №86 від 23.07.2013, №87 від 25.07.2017, №100 від 25.07.2013, №88 від 26.07.2013, №89 від 29.07.2013, №104 від 29.07.2013, №90 від 30.07.2013, №91 від31.07.2013.

Позивач зазначив, що виконав взяті на себе зобов'язання щодо поставки товару в повному обсязі, проте позивач порушив виконання умов Договору , щодо оплати товару, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 824966,40 грн.

Відповідач заперечив, проти задоволення позовних вимог із підстав пропуску позивачем позовної давності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із наданих позивачем видаткових накладних , №61 від 30.04.2013, №105 від 04.06.2013, №106 від 12.06.2013, № 107 від 14.06.2013, №82 від 16.07.2013, №103 від 16.07.2013, №83 від 17.07.2013, №102 від 17.07.2013, №84 від 18.07.2013, №85 від 19.07.2013, №101 від 22.07.2013, №86 від 23.07.2013, №87 від 25.07.2017, №100 від 25.07.2013, №88 від 26.07.2013, №89 від 29.07.2013, №104 від 29.07.2013, №90 від 30.07.2013, №91 від31.07.2013 вбачається, що продаж товару за останніми здійснений відповідно до Договору купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2012.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як вбачається із позовної заяви, позивач зазначив, що між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу товарів №32/Ф - 22.02.2013, проте на виконання договірних відносин саме за цим договором позивач не надав ніяких підтверджуючи документів, тоді як згідно видаткових накладних товар було передано відповідно до Договору купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2012. Проте, сторони усно підтвердили, що між ними Договір купівлі-продажу №32/Ф від 22.02.2012 не укладався.

Враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів які б підтверджували виконання умов Договору купівлі-продажу товарів №32/Ф від22.02.2013 та наявності заборгованості у відповідача саме за цим договором.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Крім того, відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, підстави для застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у суду відсутні з огляду на не встановлення судом наявності порушеного права позивача.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.09.2017

Суддя Мельник В.І.