РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2017Справа №910/22870/16

За позовом Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія»

До 1. Компанії «Globest FZC»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс»

Про визнання договорів недійсним

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Шуліма Д.В., Гадзевич О.М. - по дов., Філевський О.В. - розпорядник;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Спіцин І.О. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Українська авіаційна транспортна компанія» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Компанії «Innovative Trading Co.FZC.», Компанії «Globest FZC», Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» про визнання недійсними угоди про відступлення права вимоги від 22.12.2008р. та угоди про відступлення права вимоги від 14.04.2011р.

Судом було встановлено, що відповідачі Компанія «Innovative Trading Co.FZC.» та Компаніїя «Globest FZC»по справі є нерезидентами, які знаходяться в ОАЕ та не мають свого представництва на території України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016р. порушено провадження у справі №910/22870/16 та призначено її розгляд на 19.06.2017р.

Крім того, ухвалою суду від 15.12.2016р. провадження у справі № 910/22870/16 зупинено до виконання судового доручення про вручення судових документів чи повідомлення про неможливість такого виконання, яке надіслано Міністерству юстиції України для забезпечити передачі Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» та Компанії «Globest FZC» пакету документів, а саме: ухвали Господарського суду міста Києва від 15.12.2016р. про порушення провадження у справі № 910/22870/16 та копії позовної заяви.

Ухвалою суду від 19.06.2017р. поновлено провадження у справі №910/22780/16.

В судовому засіданні 19.06.2017р. представник позивача підтримав, подане 07.06.2017р. до Господарського суду міста Києва клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: Державний концерн «Укроборонпром», як орган управління Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія»; Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», як Голова комітету кредиторів Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія»; Військову прокуратуру Дарницького гарнізону; Розпорядника майна Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», в задоволенні якого судом відмовлено.

19.06.2017р. до Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшли: відзив на позовну заяву, заява про застосування строків позовної давності, а також клопотання про припинення провадження у справі, розгляд якого судом відкладено в наступне судове засідання.

Представники відповідачів Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» та Компанії «Globest FZC» в судове засідання 19.06.2017р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про день та час судового засідання повідомлялись у встановленому Договором між Україною та Об'єднаними Арабськими Еміратами про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах, підписаний 26.11.2012р., ратифікований Україною 19.06.2013р. (Закон України «Про ратифікацію Договору між Україною та Об'єднання Арабськими Еміратами про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах»), порядку, а саме, шляхом надіслання Міністерству юстиції України для забезпечити передачі Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» та Компанії «Globest FZC» ухвали Господарського суду міста Києва від 15.12.2016р. про порушення провадження у справі № 910/22870/16 та копії позовної заяви.

Ухвалою суду від 19.06.2017р. розгляд справи відкладено на 03.07.2017р.

Представник позивача в судове засідання 03.07.2017р. не з'явився, проте через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строків розгляду справи.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідачів Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» та Компанії «Globest FZC» в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 03.07.2017р. продовжено строк вирішення спору у справі №910/22870/16, розгляд справи відкладено на 17.07.2017р.

17.07.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, відзив на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» про застосування строків позовної давності, відзив на клопотання відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» про припинення провадження у справі.

В судовому засіданні 17.07.2017р. представники позивача надали усні пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» в судовому засіданні 17.07.2017р. надав усні пояснення, відповідно до яких заперечував проти позовних вимог.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» в судовому засіданні 17.07.2017 підтримав, подане 19.06.2017р., клопотання про припинення провадження у справі у справі №910/22870/16 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на те, що Компанія «Innovative Trading Co.FZC.» ліквідована 17.02.2009р., на підтвердження чого надав суду довідку реєстратора Hamriyah Free Zone Authority від 29.01.2017р.

Представники позивача заперечували проти клопотання відповідача-3 про припинення провадження у справі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до, наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про ліквідацію, Вільної економічної зони Хамрія, Компанія «Innovative Trading Co.FZC.» ліквідована 17.02.2009р.

Проте, в матеріалах справи відсутності докази того, що ліквідовані інші відповідачі у справі.

З огляду на викладене та враховуючи те, що ліквідація одного з відповідачів не перешкоджає розгляду цієї справи по суті щодо інших відповідачів, ухвалою суду від 17.07.2017р. припинено провадження у справі підставі п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України стосовно відповідача Компанії «Innovative Trading Co.FZC».

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача Компанії «Globest FZC» та необхідністю направлення запиту до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, щодо виконання прохань Господарського суду міста Києва про вручення за кордоном судових т позасудових документів, ухвалою суду від 17.07.2017 розгляд справи відкладено на 04.09.2017р.

23.08.2017р. до Господарського суду міста Києва від Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшло доручення Господарського суду міста Києва про вручення судових документів.

04.09.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з зайнятістю представника позивача - розпорядника майна Державне підприємство «Українська авіаційна транспортна компанія» в іншому судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: 1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; 1 1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 2) неподання витребуваних доказів; 3) необхідність витребування нових доказів; 4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; 5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представників сторін щодо клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, дійшов до висновку про його задоволення.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 04.09.2017р. подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник відповідача-1 в судове засідання 04.09.2017р. не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

У зв'язку з задоволенням клопотання представника позивач про відкладення розгляду справи, враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача-1, ухвалою від 04.09.2017р. розгляд справи було відкладено на 11.09.2017р.

Представник відповідача-1 в судове засідання 11.09.2017р. не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.09.2017р. було оголошено перерву до 15.09.2017р.

Представник відповідача 1 у судове засідання 15.09.2017р. не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

З приводу неявки вказаного учасника судового процесу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Суд звертає увагу учасників судового процесу на те, що чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено обов'язку господарського суду щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Слід зауважити, що судом було вчинено всі можливі дії з метою належного повідомлення всіх учасників судового процесу, в тому числі, Компанії «Globest FZC».

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз'яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Отже, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відсутність представника відповідача 1 у судовому за сіданні 15.09.2017р. не перешкоджає вирішенню спору по суті у судовому засіданні 15.09.2017р.

Представник відповідача 2 через відділ діловодства суду 15.09.2017р. подав клопотання про припинення провадження по справі.

Вказане клопотання було розглянуто та відхилено судом з урахуванням наступного.

У ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік підстав, за наявності яких господарський суд припиняє провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п.4.2Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (п.6 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України).

Обгрунтовуючи подане клопотання відповідач 2 посилався на те, що за наявною в матеріалах справи адресою Компанія «Globest FZC» не знаходиться, а направлені позивачем на адресу вказаного учасника судового процесу позивачем документи було отримано представником іншої юридичної особи.

Наразі, суд зазначає, що пунктом 4.7 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що за наявності відомостей про припинення діяльності суб'єкта господарювання, який є стороною у справі, господарському суду слід враховувати таке. Відповідно до частини сьомої статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Отже, при вирішенні питання щодо припинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд повинен перевірити відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У справах про визнання недійсним акта, раніше виданого ліквідованим органом, господарський суд вправі замінити його іншим органом, на який покладено видання відповідних актів.

Проте, станом на теперішній час в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази припинення (ліквідації) Компанії «Globest FZC», а отже, у суду відсутні підстави достеменно вважати вказану особу припиненою.

Одночасно, суд зазначає, що відсутність юридичної особи за місцем знаходження, яке наявне в матеріалах справи, не є достеменним свідченням ліквідації суб'єкта господарювання.

За таких обставин, з огляду на наведене суд дійшов висновку щодо доказової необґрунтованості клопотання відповідача 2 про припинення провадження та відмову в його задоволенні.

У судовому засіданні 15.09.2017р. представником позивача було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача 2 у судовому засіданні 15.09.2017р. проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, незважаючи на неявку представника відповідача 1, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 15.09.2017р. у відповідності до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України

В судовому засіданні 15.09.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №8/221 за позовом Компанії «Globest FZC» до відповідачів 1. Державного підприємства оборони України «Українська авіаційна транспортна компанія», 2. Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» про визнання недійсним контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Рішенням від 11.01.2011р. Господарського суду міста Києва по справі №8/221 відмовлено в задоволенні позовних вимог Компанії «Globest FZC».

Постановою від 06.04.2011р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 11.01.2011р. Господарського суду міста Києва по справі №8/221 було скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, визнано недійсним контракт №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Отже, постанова від 06.04.2011р. Київського апеляційного господарського суду по справі №8/221 має преюдиціальне значення, а встановлені і ній обставини, повторного доведення не потребують.

У межах справи №8/221 судом було встановлено, що 28.09.2007р. між Компанією «Trading Co. FZC» (продавець) та Державним підприємством Міністерства оборони України «Українська авіаційна транспортна компанія» (покупець) був укладений контракт №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив авіаційну техніку, обладнання та комплектуючі частини для літаків та вертольотів, перелік яких зазначений у специфікаціях додатках № 1, № 2.

22.12.2008р. між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC» було укладено угоду про відступлення права вимоги по контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

За умовами зазначеної угоди у зв'язку з тим, що контракт №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р. був укладений з порушенням законодавства України, Компанія «Trading Co. FZC» передала Компанії «Globest FZC» всі свої права та обов'язки по контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2011р. між Компанією «Globest FZC» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс» (сторона 2) було укладено угоду про відступлення прав вимоги, відповідно до п.п.1.1, 1.2 якого сторона 1 передає свої права та обов'язки по контракту 1. До моменту укладання даного договору права та обов'язки сторони 1 по контракту 1 не виконані, з моменту укладання даного договору сторона 2 виступає в контракті замість сторони 1. З моменту укладання даного договору сторона 1 більше не має прав та обов'язків будь-якого характеру по контракту 1, а контракт 1, включаючи право вимоги реституції, є обов'язковим для сторони 2.

Зі змісту преамбули до угоди від 14.04.2011р. вбачається, що контрактом 1 є контракт №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., а контрактом 2 - угода про відступлення права вимоги від 22.12.2008р., укладена між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC».

У п.4 угоди від 14.04.2011р. вказано, що до останньої повинно застосовуватись законодавство України.

Наразі, за твердженнями позивача, угода про відступлення права вимоги від 22.12.2008р., укладена між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC», та угода про відступлення права вимоги від 14.04.2011р., укладена між Компанією «Globest FZC» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс», суперечать приписам чинного законодавства, оскільки укладені до правочину, який у судовому порядку визнаний недійсним. До того ж, заявником наголошено, що у Компанії «Trading Co. FZC» не виникло права на повернення виконаного за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., з огляду на те, що товар переданий покупцю останнім на підставі договору поставки авіаційної техніки останньому не належав, а був переданий на ремонт Міністерством інфраструктури Республіки ЧАД згідно договору №22 від 28.09.2007р. До того ж, позивачем зауважено, що за своєю правовою природою спірні правочини не є договорами про відступлення права вимоги, а є фактично угодами щодо заміни сторони у контракті №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р. Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договорів недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як зазначалось судом, обґрунтовуючи заявлений позов, заявник посилався на те, угода про відступлення права вимоги від 22.12.2008р., укладена між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC», та угода про відступлення права вимоги від 14.04.2011р., укладена між Компанією «Globest FZC» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс», суперечать приписам чинного законодавства, оскільки укладені до правочину, який у судовому порядку визнаний недійсним. До того ж, заявником наголошено, що у Компанії «Trading Co. FZC» не виникло права на повернення виконаного за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., з огляду на те, що товар переданий покупцю останнім на підставі договору поставки авіаційної техніки останньому не належав, а був переданий на ремонт Міністерством інфраструктури Республіки ЧАД згідно договору №22 від 28.09.2007р. Крім того, позивачем зауважено, що за своєю правовою природою спірні угоди не є договорами про відступлення права вимоги, а є фактично правочинами щодо заміни сторони у контракті №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що твердження позивача про невідповідність спірних угод вимогам чинного законодавства та наявність підстав для визнання правочинів недійсними є правомірними, проте, позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд зазначає, згідно із ч.ч.1, 5 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наразі, судом прийнято до уваги, що у межах провадження по справі №8/221 Київським апеляційним господарським судом було встановлено відсутність у Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» права власності, а отже, і права продажу товару, який було передано останнім у власність позивача на виконання умов контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р. Тобто, судом було встановлено відсутність у Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» права на укладання вказаного контракту. Вказані обставини було прийнято судом в якості підстави для визнання вказаного контракту недійсним. Суд зазначає, що означені обставини на підставі ст.35 Господарського процесуального кодексу України повторного доведення не потребують.

Отже, у даному випадку, виходячи з наведеного вище фактично у продавця за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., у зв'язку з визнанням правочину недійсним, не виникло права в порядку реституції вимагами повернення переданого товару від Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», оскільки фактично повернення у такому випадку отриманого за недійсним правочином товару на користь Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» могло б призвести до порушення прав та законних інтересів дійсного власника авіаційного обладнання. Тобто, фактично у Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» не виникло права, яке, як вбачається зі змісту оспорюваних правочинів, було передано Компанієї «Globest FZC» та у подальшому Товариству з обмеженою відповідальністю «Едвайс». Доказів зворотного матеріали справи не містять.

До того ж, судом враховано, що згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Проте, у даному випадку, суд погоджується з доводами заявника стосовно того, що фактично спірні угоди є не договорами відступлення права вимоги, а правочинами щодо заміни сторони в основному договорі - контракті №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., відповідно до п.13.2 якого будь-які зміни та доповнення до даного контракту мають юридичну силу лише у випадку, якщо викладені у письмовій формі, підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками сторін.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у п.1.1 угод від 22.12.2008р. та від 14.04.2008р. вказано, що предметом договору є передання сторонами всіх прав та обов'язків за контактом №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р. та фактична заміна сторони в означеному правочині. Проте, оспорювані правочини було укладено лише між відповідачами.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що твердження позивача про наявність підстав для визнання угоди про відступлення права вимоги від 22.12.2008р., укладеної між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC», та угоди про відступлення права вимоги від 14.04.2011р., укладеної між Компанією «Globest FZC» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс», є обґрунтованими та правомірними.

Проте, як вказувалось вище, у межах провадження по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс» було заявлено про застосування строків позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічну правову позицію підтримано Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати, насамперед, обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України, яку викладено у Постанові №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у зв'язку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Згідно п.2.8 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №8/221 за позовом Компанії «Globest FZC» до відповідачів 1. Державного підприємства оборони України «Українська авіаційна транспортна компанія», 2. Компанії «Innovative Trading Co.FZC.» про визнання недійсним контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Зі змісту рішення від 11.01.2011р. Господарського суду міста Києва по справі №8/221 та постанови від 06.04.2011р. Київського апеляційного господарського суду вбачається, що під час розгляду означених справ був присутнім представник Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» (судові засідання 11.01.2011р. та 06.04.2011р.).

Отже, з огляду на те, що в межах означеної справи судом було встановлено обставини щодо укладання 22.12.2008р. між Компанією «Trading Co. FZC» та Компанією «Globest FZC» угоди про відступлення права вимоги по контракту №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р., суд дійшов висновку щодо обізнаності заявника про наявність вказаного правочину, а отже, і можливість звернутись до суду за захистом у зв'язку з порушенням прав та законних інтересів Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія», порушених внаслідок укладання вказаного правочину.

Одночасно, з наявних в матеріалах справи документів та даних автоматизованої системи документообігу «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що у провадженні Господарського суду міста Києва також перебуває справа №910/9741/13 про банкрутство Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія».

В межах провадження справи про банкрутство позивача 23.07.2013р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Едвайс» звернулось до суду з заявою про грошові вимоги до боржника на суму 54 704,092 грн., в обґрунтування яких посилалось, в тому числі, на укладання 14.04.2011р. між Компанією «Globest FZC» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс» (сторона 2) було укладено угоду про відступлення прав вимоги за контрактом №UCA/ЛТ/293-07 від 28.09.2007р.

Зі змісту ухвали від 12.09.2013р. Господарського суду міста Києва по вказаній справі вбачається, що представник Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» був присутнім під час розгляду справи, що фактично вказує на обізнаність боржника з заявами кредиторів та їх правовими підставами.

При цьому, судом прийнято до уваги позицію Верховного Суду України у своїй постанові у справі №6-152цс14 від 29.10.2014р. стосовно того, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Як вбачається зі штампу реєстрації вхідної кореспонденції Господарського суду міста Києва, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 13.12.2016р., тобто, з порушенням трирічного строку позовної давності.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, з огляду на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку, що позов Державного підприємства «Українська авіаційна транспортна компанія» до Компанії «Globest FZC», Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс» про визнання недійсними угоди про відступлення права вимоги від 22.12.2008р. та угоди про відступлення права вимоги від 14.04.2011р. підлягає залишенню без задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.09.2017 р.

Суддя О.М. Спичак