КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Справа№ 910/23149/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Козацька Ю.О. за довіреністю;

від відповідача 1: Вронський О.О. за довіреністю;

від відповідача 2: Гусак А.М. за довіреністю;

від третьої особи: Богаченко М.М. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2017

у справі № 910/23149/16 (головуючий суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національний банк України

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" (далі - відповідач 2) про визнання договору безпроцентної позики від 17.06.2016 № 1706/3 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 у справі № 910/23149/16 відмовлено у задоволенні позову про визнання договору безпроцентної позики від 17.06.2016 № 1706/3 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінексперт" недійсним.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Руденко М.А.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 03.04.2017.

03.04.2017 відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якій заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

03.04.2017 відповідач 2 подав пояснення на апеляційну скаргу, у яких заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017 відкладено розгляд справи на 24.04.2017.

21.04.2017 третя особа подала письмові пояснення, у яких підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 відкладено розгляд справи на 10.05.2017.

10.05.2017 розгляд апеляційної скарги не відбувся у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Зеленіна В.О. на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 розгляд справи призначено на 29.05.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 розгляд справи відкладено на 19.06.2017 та за клопотанням представників сторін продовжено строк вирішення спору.

16.06.2017 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.06.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/23149/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Руденко М.А., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 відкладено розгляд справи на 26.06.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.06.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/23149/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Буравльова С.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 відкладено розгляд справи на 28.08.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.08.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/23149/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва з 28.08 по 11.09.2017.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін і третьої особи, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

24 вересня 2012 року між ПАТ "Банк "Кліринговий Дім" (банк-координатор), ПАТ "Комерційний банк "Надра" (позивач, банк-учасник) та ТОВ "Мегаполісжитлобуд" (відповідач 1, позичальник) було укладено Консорціумний кредитний договір № 37/2012-КК (далі - Кредитний договір) (а.с.40-49).

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору Банки-учасники домовилися щодо своєї участі в кредитуванні позичальника таким чином: частину кредиту у формі не поновлювальної кредитної лінії в межах ліміту кредитування в розмірі 130 000 000 грн. надає Банк-координатор; частину кредиту у формі не поновлювальної кредитної лінії в межах ліміту кредитування в розмірі 800 000 000 грн. надає Банк-учасник.

Згідно з п. 1.7 Кредитного договору погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, комісійних винагород, пені, штрафів, та інших платежів за договором позичальник зобов'язаний сплачувати Банкам-Учасникам шляхом їх перерахування на рахунок № 4, відкритий в АБ "КЛІРИНГОВИЙ ДІМ" та які підлягають розподілу в порядку та розмірах визначених у цьому договорі.

У вказаний Кредитний договір його сторонами неодноразово вносились зміни та доповнення.

Відповідно до п. 4.3.19 Кредитного договору (у первісній редакції) позичальника було зобов'язано не укладати будь-які інші кредитні договори чи договори позики, договори фінансової допомоги або інші договори, що встановлюють зобов'язання для відповідача та не проводити емісію цінних паперів без попереднього письмового узгодження з банком вчинення таких дій.

Проте, за доводами позивача, з Єдиного державного реєстру судових рішень він дізнався, що 23.08.2016 господарським судом м. Києва прийнято рішення у справі № 910/14298/16, яким стягнуто з ТОВ "Мегаполісжитлобуд" на користь ТОВ "Фінексперт" 481 104,66 грн. у зв'язку з неналежним виконанням ТОВ "Мегаполісжитлобуд" Договору позики.

Так, із вказаного рішення вбачалось, що 17 червня 2016 року між ТОВ "Фінексперт", як позикодавцем, та ТОВ "Мегаполісжитлобуд", як позичальником, було укладено Договір №1706/3 безпроцентної позики (далі - Договір позики), відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позика), які позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві в порядку та у строк, визначені цим договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 Договір позики суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем-1 Кредитного договору, а саме пункту 4.3.19, тому просив визнати Договір позики недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, яким чином укладення відповідачами Договору позики порушує права позивача, який стороною оспорюваного ним договору не є, в тому числі, яким чином договір позики зачіпає інтереси позивача як кредитодавця за кредитним договором.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Консорціумний кредитний договір № 37/2012-КК (укладеного між позивачем, відповідачем 1 та ПАТ "Банк "Кліринговий Дім"), а також на підставі Договору №1706/3 безпроцентної позики (укладеного між відповідачами).

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про визнання недійсним Договору позики.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч.1 ст.207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як на підставу для визнання Договору позики недійсним позивач посилається на те, що відповідно до п.4.3.19 Кредитного договору та у відповідності до ч.1 ст.629 ЦК України (Обов'язковість договору), передбачено, що отримання боржником письмового погодження банку на укладення Договору позики є обов'язковою умовою Договору, а недотримання цієї умови позичальником вказує на порушення вимог ч.1 та 2 ст.203 ЦК України, згідно з якими зміст правочину не може суперечити вимогам зазначеного кодексу.

Проте, вказані доводи позивача визнаються колегією суддів безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, у Кредитний договір неодноразово вносились зміни і доповнення, та, зокрема, 26 червня 2014 року між сторонами Кредитного договору було укладено Додатковий договір про внесення змін та доповнень № 26, відповідно до якого, Консорціумний кредитний договір № 37/2012-КК викладено у новій редакції (а.с. 83-90).

Так, пунктом 4.3.19 нової редакції Кредитного договору позичальник зобов'язаний письмово повідомляти банки-учасники про внесення змін в основні техніко-економічні показники проектної документації на будівництво об'єкта будівництва.

Отже, зміст пункту 4.3.19 Кредитного договору, на порушення якого посилається позивач, взагалі не стосується погодження укладання договорів позики.

Проте, нова редакція Кредитного договору у пункті 4.3.12 передбачає обов'язок позичальника письмово повідомляти банки-учасники про укладення будь-яких інших кредитних договорів, що встановлюють зобов'язання для відповідача, не пізніше 3 робочих днів з дати укладання та не проводити емісію цінних паперів без попереднього письмового узгодження з банками-учасниками вчинення таких дій.

Тобто, за змістом п. 4.3.12 Кредитного договору у новій редакції, яка діяла станом на момент укладення спірного Договору позики, попереднє письмове узгодження з банками-учасниками було передбачено лише для емісії цінних паперів, а про укладення відповідних договорів в т.ч. позики, відповідач 1 лише мав повідомляти банки-учасників.

Натомість, у зазначеному пункті не вказано про попереднє письмове узгодження укладання будь-яких інших кредитних договорів, що встановлюють зобов'язання для відповідача зі скаржником, також у тексті Кредитного договору не вказано відповідальності за неповідомлення позивача відповідачем 1 про укладення таких договорів.

При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обмеження ТОВ "Мегаполісжитлобуд" умовами Кредитного договору щодо можливості вчинення ним відповідних правочинів у процесі своєї господарської діяльності поза правовідносин, що виникають за кредитним договором, тобто фактичне обмеження його господарської правосуб'єктності як учасника господарських відносин порушує баланс інтересів сторін та не відповідає загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Також, колегія суддів зазначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного суду України від 21.10.2015 р. у справі № 3-649гс15.

Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач, обґрунтовуючи недійсність Договору позики вказував на невідповідність самого факту укладення цього договору як такого, що суперечить умовам Кредитного договору, який встановлює певні обмеження позичальника. Однак, позивачем не доведено, яким чином укладення відповідачами Договору позики порушує права позивача, який стороною оспорюваного ним договору не є, в тому числі, яким чином договір позики зачіпає інтереси позивача як кредитодавця за кредитним договором.

Колегією суддів, відповідно до ст. 35 ГПК України, врахована постанова Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 у справі №910/14298/18, яка набрала законної сили, предметом розгляду у якій було стягнення заборгованості за Договором позики, та якою встановлено, що спірний Договір позики відповідає положенням чинного цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 у справі № 910/23149/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 у справі №910/23149/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/23149/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Б.О. Ткаченко