ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
29 серпня 2017 року Справа № 908/487/16
(в порядку ст. 47 ГПК України)
судді Вищого господарського суду України Куровського С.В.
на постанову Вищого господарського суду України від 29.08.2017 у справі господарського суду Запорізької області № 908/487/16
29.08.2017 Вищим господарським судом України прийнято постанову у справі № 908/487/16, якою скасовано постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2017 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 12.01.2017, прийнято нове рішення, визнано вимог гр. ОСОБА_1 по заробітній платі на суму 2 292 327, 77 грн. та гр. ОСОБА_2 по заробітній платі на суму 1 362 507, 94 грн. до ТОВ "Професійний футбольний клуб "Металург-Запоріжжя" та включено їх до першої черги задоволення реєстру вимог кредиторів.
На мою думку суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та прийнявши нове рішення про визнання кредиторських вимог гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , не зазначив правових підстав для скасування законних та обґрунтованих судових рішень, не зазначив, які норми матеріального та процесуального права були порушені судами попередніх інстанцій при їх прийнятті, переоцінив докази, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та надав їм оцінку, самостійно здійснивши розрахунок кредиторських вимог, прийняв нове рішення у справі, чим, на мій погляд, вийшов за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2015 загальними зборами засновників було прийнято рішення про ліквідацію ТОВ "Професійний футбольний клуб "Металург-Запоріжжя" у порядку загальних норм цивільного законодавства.
Фактичне звільнення гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 у зв'язку з ліквідацією підприємства (п.1. ч.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України) відбулося згідно з наказом від 14.12.2015, тобто через два місяці після прийняття рішення про добровільну ліквідацію ТОВ "Професійний футбольний клуб "Металург-Запоріжжя".
Заявлені в межах ліквідаційної процедури грошові вимоги гр. ОСОБА_1, зокрема, складаються із заробітної плати в сумі 7 367, 77 грн. коп. на підставі контракту № 07 від 01.06.2015 та 1 320 000 грн. щомісячної персональної надбавки, виплата якої була передбачена додатком №1 до вказаного контракту, середнього заробітку при звільненні 241240,, грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 603 100,00 грн.
Аналогічну структуру мають і грошові вимоги гр. ОСОБА_2 - 9 533,38 грн. заробітної плати за контрактом № 17 від 16.07.2015 та 750 000 грн. персональної надбавки на підставі додатку № 1 до контракту, середнього заробітку при звільненні - 151 800,00 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - 379500,00 грн.
При розгляді кредиторських вимог спірним було питання правомірності заявлених грошових вимог в частині заборгованості зі щомісячних персональних надбавок двом вказаним кредиторам боржника, виплата яких була передбачена окремими додатками до укладених ними з боржником трудових контрактів.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2016 (залишена без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.07.2016 року) визнано вимоги кредиторів, зокрема, гр. ОСОБА_1 в сумі 12 521 грн. 15 коп. (1 черга); гр. ОСОБА_2 в сумі 14 915 грн. 82 коп. (1 черга), інше.
Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2016 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.07.2016 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 13.06.2016 в частині відхилення кредиторських вимог гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 скасовано; справу в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області в іншому складі суду.
При цьому, господарський суд касаційної інстанції вказав на те, що господарськими судами попередніх інстанцій не було перевірено дотримання сторонами вимог регламенту Федерації футболу України під час підписання Контрактів щодо необхідності реєстрації трудового контракту та додатків до нього як обов'язкових передумов для набрання ними чинності; висновки про те, що щомісячна персональна надбавка, визначена Додатками № 1, мала бути сплачена за умови якісних показників роботи команди футболістів та наявності відповідного Наказу Президента Клубу, зроблені без врахування положень Закону України "Про оплату праці" щодо визначень основної та додаткової заробітної плати, а також винагород, інших заохочувальних виплат.
Під час нового розгляду справи, суди попередніх інстанцій виконавши вказівки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 25.10.2016, при визначенні підстав нарахування додаткової надбавки, як складової заявлених грошових вимог, врахували окрім змісту трудового контракту та додатків до нього, положення Закону України "Про оплату праці, Кодексу законів про працю України, умови Галузевої (регіональної) угоди, Колективного договору, Положення про оплату праці персоналу ТОВ "ПФК "Металург-Запоріжжя", яким регулюються відносини сторін.
Згідно зі с. 2 Закону України "Про оплату праці", яким врегульовані економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями, а також з окремими громадянами, визначено, що заробітна плата складається із трьох елементів: основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат.
Основна - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); додаткова - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); інші заохочувальні та компенсаційні виплати - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанції, якими відмовлено кредиторам у визнанні грошових вимог в частині щомісячних персональних надбавок та визнаючи спірні грошові вимоги в повному обсязі, суд касаційної інстанції виходив з того, що умови оплати праці гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 передбачені укладеними між вказаними кредиторами та боржником додатками № 1 до контрактів № 7 та № 17, які набрали чинності з моменту їх підписання сторонами, є обов'язковими для виконання для обох сторін.
Однак, дані висновки суперечать п. 3.2 Положення "Про оплату праці персоналу ТОВ "ПФК "Металург-Запоріжжя" (додаток № 4 до Колективного договору, в якому закріплено здійснення оплати праці згідно Закону України "Про оплату праці") визначений перелік, яким встановлюються умови виплати додаткової заробітної плати, а саме доплат і надбавок до персональних окладів. Підставою для нарахування й виплати доплат і надбавок (за винятком доплати за роботу у нічний час) є виключно указ Президента клубу, у якому визначається перелік працівників Товариства з визначенням сум відповідних нарахувань, про що вірно вказано в оскаржуваних судових рішеннях.
В даному випадку, врахувавши норми чинного законодавства та положення локальних актів Товариства, встановивши відсутність, у зв'язку з погіршенням становища команди в турнірній таблиці та втрати місця в Українській Прем'єр -лізі, відповідних рішень Президента Клубу та наказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .в розмірі основної заробітної плати відповідно до умов укладених контрактів, умови чи окремі норми й положення яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не оскаржувалися.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено відсутність доказів в підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період дії контрактів № 7 та № 17 відповідно, нараховувались заробітна плата з урахуванням визначених у додатках № 1 до цих контрактів надбавок, а також докази того, що ними сплачувалися передбачені законодавством України податкові та інші платежі з вказаної суми заробітної плати (доходу).
З урахуванням вищенаведеного, погоджуюсь з висновками судів попередніх інстанцій про те, що посилання кредиторів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на необхідність виплати їм додаткових щомісячних персональних надбавок у розмірі 2400000,00 грн. та 1500000 грн. відповідно, а також середнього заробітку згідно розрахунку, що ґрунтується на такій надбавці, а не на основній зарплаті, є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи, умовам галузевої угоди, колективного договору та укладеним трудовим договорам (контрактам), а також загальним засадам оплати праці в Україні та вимогам законодавства про працю.
Отже, на мою думку, скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2017 та ухвали господарського суду Запорізької області від 12.01. 2017 з прийняттям нового рішення про визнання кредиторських вимог: гр. ОСОБА_1 по заробітній платі у сумі 2 171 707 грн. 77 коп. до ТОВ "ПФК "Металург-Запоріжжя"; гр. ОСОБА_2 по заробітній платі у сумі 1286 607 грн. 94 коп. до ТОВ "ПФК "Металург-Запоріжжя", - з включенням їх до першої черги задоволення Реєстру вимог кредиторів ТОВ "ПФК "Металург-Запоріжжя" є помилковим, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, законодавство, що регулює трудові правовідносини щодо виплати заробітної плати працівникам підприємства, законодавства про банкрутство, повно та всебічно встановили фактичні обставини справи, необхідні для визначення кредиторських вимог. При цьому, судом касаційної інстанції було проігноровано вимогу норми прямої дії спеціального Закону про банкрутство, яка визначає підставність включення заявлення грошових вимог в реєстр вимог кредиторів. Як зазначено в ст. 1 Закону про банкрутство, кредитором може бути юридична або фізична особа, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.
Поруч з цим, приймаючи нове рішення про визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд касаційної інстанції в порушення вимог ст.ст. 84, 111-11 ГПК України не навів розрахунків, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів, що призвело до необхідності прийняття ухвали від 29.08.2017 про виправлення описки в резолютивній частині постанови.
Вважаю, що вказаними діями суд касаційної інстанції у постанові від 29.08.2017 у даній справі вдався до переоцінки доказів, що були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та надав їм власну оцінку, чим, на мій погляд, вийшов за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України, та прийшов до помилкових висновків про скасування постанови Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2017 та ухвали господарського суду Запорізької області від 12.01. 2017 з прийняттям нового рішення у даній справі.
Правова позиція, щодо дотримання вимог ст. 111-7 ГПК України судом касаційної інстанції, викладена у постановах Верховного суду України від 27.12.2005 по справі №24/389, від 16.03.2010 по справі № 30/44-09, від 23.03.2010 по справі № 4/45-38, відповідно до яких, касаційна інстанція під час розгляду справи не вправі виходити за межі своїх повноважень, переоцінювати докази, що є в матеріалах справи, ставити під сумнів достовірність документальних доказів, яким надана оцінка судами попередніх інстанцій.
Суддя
Вищого господарського
суду України Куровський С.В.