РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017Справа №910/8396/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

про стягнення 81 686,80 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Куриленко М.В. (дов. №1107 від 30.05.2017);

від відповідача - Риков О.О. (дов. №43 від 02.03.2017);

ВСТАНОВИВ:

24.05.2017 Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення 174 366,63 грн., з яких сума боргу 113 404,09 грн., інфляційні витрати - 47 809,49 грн., 3% річних - 1 812,64 грн., пеня - 11 340,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за угодою №30/08/2016 від 30.08.2016 щодо своєчасної оплати заборгованості.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.05.2017 порушено провадження у справі №910/8396/17, розгляд справи призначено на 06.07.2017.

16.06.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

06.07.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача на свою користь 81 686,80 грн., посилаючись на те, що останнім було сплачено на його користь 102 987,42 грн., у зв'язку із чим сума основного боргу становить 10 416,67 грн.; крім того позивачем нараховано та заявлено до стягнення додатково інфляційні витрати за період з 01.04.2017 по 31.05.2017 у розмірі 9 672,78 грн. та 3% річних за період з 01.04.2017 по 06.07.2017 у розмірі 634,81 грн. (174 366,63 грн. - 102 987,42 грн. + 9 672,78 грн. + 634,81 грн. = 81 686,80 грн.).

06.07.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 06.07.2017 прийнято зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, у зв'язку із чим новою ціною позову є 81 686,80 грн., задоволено клопотання сторін про продовження строку вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 10.08.2017.

В судовому засіданні 10.08.2017 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 07.09.2017.

07.09.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ним повністю сплачено заборгованість, а позивачем при розрахунку не було враховано платіжні доручення № 84 від 04.01.2017, №10 від 05.01.2017, №92 від 06.01.2017, №2721 від 23.06.2017, №1952 від 26.06.2017.

В судовому засіданні 07.09.2017 судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 18.09.2017.

Представник позивача в судове засідання 18.09.2017 з'явився, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 12 620,27 грн., 3% річних у розмірі 2 352,73 грн. та пеню у розмірі 10 740,90 грн.

Представник відповідача в судове засідання 18.09.2017 р. з'явився, подав клопотання згідно із змістом якого просить відкласти розгляд справи у зв'язку із необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та зняття необхідних цифрових фотокопій.

Розглянувши в судовому засіданні 18.09.2017 р. заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Нормами ч. 6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р. №18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З огляду на те, що заява про зменшення позовних вимог підписана уповноваженою особою, а також враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві, прийняте господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 25 713,90 грн.

Також, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд дійшов до висновку про необхідність відмови в його задоволенні з огляду на наступне.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

За висновками суду, обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів, достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 18.09.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - позивач) у період за 2015-2016 роки було направлено до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - відповідач) ряд вимог в порядку суброгації (виплаченого страхового відшкодування внаслідок ДТП), у відповідь на які 22.06.2016 позивачем було отримано лист №1356-у від 14.06.2016, в якому відповідач висловив своє бажання щодо врегулювання даних вимог.

30.08.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» було підписано угоду №30/08/2016 (далі - угода), відповідно до п. 1 якої сторони погоджуються, що сума боргу відповідача за зобов'язаннями, що виникли у порядку суброгації перед позивачем на дату укладання даної угоди зазначена в додатку №1, що є невід'ємною частиною даної угоди та складає 186 290,86 грн.

Відповідно до п. 2 угоди відповідач зобов'язується здійснювати виплати на користь позивача за зобов'язаннями, що виникли у порядку суброгації перед позивачем згідно наступного графіку платежів: до 30.09.2016 (включно) відповідач зобов'язується перерахувати на рахунок позивача зазначений в даній угоді виплату в розмірі 93 145,43 грн.; до 31.10.2016 (включно) відповідач зобов'язується перерахувати на рахунок позивача зазначений в даній угоді виплату в розмірі 93 145,43 грн.

Згідно з п. 7 угоди за несвоєчасне виконання зобов'язань за цією угодою сторона, яка допустила таке невиконання, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день такого прострочення, але не більше 10% від загальної суми боргу.

Ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та діє до 31.10.2016 (п.8 угоди).

Додатком №1 до угоди №30/08/2016 від 30.08.2016 сторони погодили, що на дату укладення даного додатку сума боргу відповідача за зобов'язаннями, що виникли у порядку суброгації перед позивачем складає 186 290,86 грн., за наступними справами: відповідно до вимоги №109/2016 від 06.06.2016 н суму 29 213,59 грн., відповідно до вимоги №67/2016 від 18.05.2016 на суму 40 416,67 грн., відповідно до вимоги №473/2016 від 14.03.2016 на суму 7 737,38 грн., відповідно до вимоги №31/2016 від 14.03.2016 на суму 6 697,63 грн., відповідно до вимоги №521/2015 від 17.12.2015 на суму 8 936,35 грн., відповідно до вимоги №101/2016 від 06.06.2016 на суму 23 527,77 грн., відповідно до вимоги № 258/2015 від 14.08.2015 на суму 34 357,34 грн., відповідно до вимоги № 9/2016 від 27.01.2016 на суму 7 404,66 грн., відповідно до вимоги № 365/2016 від 09.09.2015 на суму 25 416,49 грн., відповідно до вимоги №379/2016 від 23.09.2015 на суму 2 582,98 грн.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що відповідач частково сплатив заборгованість, у зв'язку із чим його заборгованість становила 113 404,09 грн.

Крім того, під час розгляду справи, позивачем було зменшено розмір позовних вимог у зв'язку зі сплатою відповідачем в період квітень-червень 2017 року 102 987,42 грн., а тому позивач просив стягнути з останнього суму основного боргу у розмірі 81 686,80 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 2 угоди відповідач зобов'язується здійснювати виплати на користь позивача за зобов'язаннями, що виникли у порядку суброгації перед позивачем згідно наступного графіку платежів: до 30.09.2016 (включно) відповідач зобов'язується перерахувати на рахунок позивача зазначений в даній угоді виплату в розмірі 93 145,43 грн.; до 31.10.2016 (включно) відповідач зобов'язується перерахувати на рахунок позивача зазначений в даній угоді виплату в розмірі 93 145,43 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що заборгованість відповідача за угодою №30/08/2016 від 30.08.2016 становить 10 416,67 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем була сплачена вказана сума заборгованості у розмірі 10 416,67 грн., а саме:

- 2000,00 грн. згідно платіжного доручення №84 від 04.01.2017;

- 2000,00 грн. згідно платіжного доручення №10 від 05.01.2017;

- 2000,00 грн. згідно платіжного доручення №92 від 06.01.2017;

- 2000,00 грн. згідно платіжного доручення №2721 від 23.06.2017;

- 2416,67 грн. згідно платіжного доручення №1952 від 26.06.2017.

Таким чином, відповідачем до подання позову було сплачено позивачу заборгованість у розмірі 6 000,00 грн., а після подання позову у травні 2017 року 4416,67 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 6 000,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки вказана сума заборгованості була сплачена відповідачем у січні 2017 року, тобто до подання позивачем цього позову до суду у травні 2017 року.

Станом на час звернення позивача до суду відповідач мав основну заборгованість перед позивачем в розмірі 4416,67 грн.

Проте, відповідачем подано докази повного погашення ним суми основної заборгованості у розмірі 4416,67 грн. перед Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», що підтверджується платіжними дорученнями №2721 від 23.06.2017 та №1952 від 26.06.2017, тобто в цій частині відсутній предмет спору між сторонами.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 4416,67 грн. підлягає припиненню згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки погашення боргу здійснено після звернення позивача до суду.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 11 340,41 грн., 57 482,27 грн. інфляційних втрат та 2 447,45 грн. 3% річних.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Так, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з п. 7 угоди за несвоєчасне виконання зобов'язань за цією угодою сторона, яка допустила таке невиконання, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день такого прострочення, але не більше 10% від загальної суми боргу.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема в разі прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він виконаний не вірно, оскільки позивачем не враховано 6 000,00 грн., які були сплачені відповідачем згідно платіжних доручень №84 від 04.01.2017, №10 від 05.01.2017 та №92 від 06.01.2017, а тому, здійснивши перерахунок пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 10 740,40 грн. (113 404,09 грн. - 6000,00 грн. = 107 404,09 грн.; 10% від 107 404,09 грн. складає 10 740,40 грн.

Крім того, за приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що він виконаний невірно, оскільки позивачем не враховано оплату заборгованості відповідачем, а тому, врахувавши контррозрахунок відповідача та здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1948,45 грн. - 3% річних та 11 728,28 грн. - інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору в цій частині на відповідача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В частині стягнення основного боргу у сумі 4416,67 грн. провадження у справі №910/8396/17 - припинити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 77, код 22945712) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, код 20782312) пеню у розмірі 10 740 (десять тисяч сімсот сорок) грн. 90 коп., 3% річних у розмірі 2 352 (дві тисячі триста п'ятдесят дві) грн. 73 коп. інфляційні втрати у розмірі 12 620 (дванадцять тисяч шістсот двадцять) грн. 27 коп., та судові витрати у розмірі 451 (чотириста п'ятдесят одна) грн. 96 коп. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складене та підписане - 19.09.2017.

Суддя В.О. Демидов