номер провадження справи 4/107/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2017 Справа № 908/1503/17

за позовом Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (69089, м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 8)

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області, (70441, Запорізька область, Запорізький район, с. Біленьке, вул. Центральна, буд. 20)

про стягнення 16174,44 грн.

Суддя Н.Г.Зінченко

Представники сторін:

позивача ОСОБА_2, дов. № 01-07/0026 від 12.01.2017;

відповідача ОСОБА_3, дов. б/н від 05.09.2017

До господарського суду Запорізької області 20 липня 2017 року звернулась Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області про стягнення суми в розмірі 16174,44 грн.

Ухвалою суду від 20.07.2017 порушено провадження у справі № 908/1503/17, справі присвоєно номер провадження 4/107/17, розгляд справи призначений на 06.09.2017.

В судовому засіданні, відкритому 06.09.2017, оголошувалася перерва до 07.09.2017.

На вимогу представника відповідача в судовому засіданні 07.09.2017 здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг бази даних Діловодство спеціалізованого суду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено в судовому засіданні 07.09.2017.

Позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. В обґрунтування вимог вказував, що за умовами договору № 10 від 27.12.2012 Лисогірській сільській раді передано на безоплатне зберігання майно програмно-апаратні комплекси системи відеоспостереження. Приймання-передачу обладнання сторони підтвердили шляхом підписання Акту приймання передачі від 27.12.2012 на суму 18258,00 грн. Лисогірська сільська рада повернула майно Запорізькій районній державній адміністрації не у повній комплектності. Протягом 2015 року позивач неодноразово звертався до Лисогірської сільської ради з вимогою повернути спірне майно або відшкодувати його вартість в повному обсязі. Лисогірська сільська рада повідомила, що майно вкрадене, про що свідчить витяг з кримінального провадження. Юридичну особу Лисогірська сільська рада припинено шляхом приєднання до ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області. З посиланням на ст.ст. 54, 193, 218, 224, 225 Господарського кодексу України позивач просив стягнути з відповідача 16174,44 грн. вартості неповернутого майна.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов вказав, що частина майна, переданого на зберігання за договором № 10 від 27.12.2012, на суму 2084,48 грн. повернута позивачу. Решту майна на суму 16174,44 грн. втрачено внаслідок протиправних дій невстановлених осіб, які 28.05.2014 шляхом злому решітки на вікні проникли до приміщення Лисогірської сільської ради та скоїли крадіжку оргтехніки, програмно-апаратних комплексів та іншого майна. За вказаним фактом, представником відповідача подано відповідну заяву до Запорізького РВ ГУМВС України в Запорізькій області, що підтверджується відповідною довідкою № 38/4252 від 28.05.2014 про прийняття і реєстрацію заяви. За вказаним фактом внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000870 із попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України. Згідно з відповідями органів поліції (міліції) на неодноразові звернення відповідача, з приводу розкриття вказаного злочину, повідомлялося лише про вчинення всіх необхідних слідчих дій. Відповідачем зазначено, що Лисогірська сільська рада вжила всіх можливих заходів для збереження майна, яке передано на зберігання від позивача згідно з умовами договору № 10, що звільняє відповідача, як правонаступника від відповідальності за його втрату. Додатково відповідач відмітив, що позивачем заявлено позовні вимоги, предмет яких не відповідає діючого законодавству та договірним відносинам сторін, що, на думку відповідача, унеможливлює їх задоволення. Відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Запорізькою районною державною адміністрацією (поклажодавець, позивач у справі) та Лисогірською сільською радою Запорізького району Запорізької області (зберігач, відповідач у справі) 27.12.2012 укладений договір № 10, відповідно до п. 1.1 якого поклажодавець передає зберігачу на безоплатне відповідальне зберігання програмно-апаратні комплекси системи відео спостереження (далі обладнання), які використовувалися під час проведення чергових виборів народних депутатів України відповідно до Закону України Про особливості забезпечення відкритості, прозорості та демократичності виборів народних депутатів України 28 жовтня 2012 року, кількість та вартість обладнання визначено у специфікації (додаток 1 до цього договору), а зберігач зобовязується забезпечити зберігання та використання обладнання на умовах встановлених цим договором.

Відповідно до п. 2.1.2 договору зберігач зобовязався вживати всіх необхідних заходів для забезпечення збереження обладнання і підтримання його в належному стані та нести відповідні витрати.

Пунктом 2.1.3 договору сторони погодили, що зберігач зобовязується повернути обладнання поклажодавцеві за його першою письмовою вимогою у строки, встановлені у пункті 4.1 договору, в належному стані, у повній комплектації і упаковці, яка повинна забезпечувати його схоронність у тому числі при транспортуванні.

Згідно з п. 3.2 договору обладнання вважається переданим поклажодавцем зберігачу з моменту підписання акта приймання-передачі обладнання уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акта їх печатками.

Відповідно до п. 4.1 договору на письмову вимогу поклажодавця зберігач зобовязується протягом 7 (семи) робочих днів повернути поклажодавцю обладнання у належному стані, повні комплектації та упаковці, яка повинна забезпечувати його схоронність у тому числі при транспортуванні, про що зазначається в акті приймання-передачі обладнання.

Згідно з п. 4.2 договору обладнання вважається повернутим поклажодавцю зберігачем з моменту підписання акта приймання-передачі обладнання уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акта їх печатками.

Пунктом 5.2 договору визначено, що зберігач протягом усього строку зберігання обладнання вживає необхідних заходів для забезпечення схоронності обладнання.

Відповідно до п. 5.5 договору ризик випадкового знищення або пошкодження обладнання несе зберігач з моменту його прийняття на підставі відповідного акта прийому-передачі та до моменту передачі обладнання згідно з рішенням поклажодавця. Акт прийому-передачі обладнання складається та підписується сторонами у двох примірниках по одному для кожної із сторін.

Згідно з п. 6.3 договору зберігач несе відповідальність за збереження, утримання і цілісність обладнання з моменту його прийняття за відповідним актом, зазначеним у п. 3.2 цього договору і до моменту передачі обладнання згідно з рішенням поклажодавця.

Відповідно до п. 6.4 договору у разі втрати (нестачі) або пошкодження обладнання (його частини) зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві вартість обладнання, визначену в додатку 1 до цього договору, в повному обсязі, та відшкодування поклажодавцеві всі повязані з цим збитки.

Згідно з п. п. 9.1, 9.2 договору цей договір є безстроковим, вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення його печатками сторін. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач передав, а Лисогірвьска сільська рада прийняла за актом приймання-передачі від 27.12.2012 програмно-апаратний комплекс (далі ПАК) інв. № 14810521 у кількості 3 комплекти, за ціною 6086,00 грн. за 1 ПАК, загальною вартістю 18258,00 грн.

Додатковою угодою від 09.09.2014 сторонами договору внесено зміни до договору: доповнено договір підпунктом 2.2.2 такого змісту: «Використовувати обладнання для потреб відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержаміністрації»; пункт 2 додатку № 1 до договору викладено в новій редакції.

За актом приймання-передачі від 09.09.2014 Лисогірська сільська рада повернула Запорізькій районній державній адміністрації обладнання загальною вартістю 1168,36 грн.

Додатковою угодою від 11.12.2014 сторонами договору внесено зміни до договору: доповнено договір пунктом 2.2.2 такого змісту: «Використовувати обладнання для потреб Запорізької райдержадміністрації»; пункт 2 додатку № 1 до договору викладено в новій редакції.

За актом приймання-передачі від 11.12.2014 Лисогірська сільська рада повернула Запорізькій районній державній адміністрації обладнання загальною вартістю 457,60 грн.

Як вказує позивач, відповідачем не повернуто 3 ноутбуки загальною вартістю 14752,92 грн. та деякі складові 2 ПАКів, а саме: 4 веб-камери, 10-10 та два 5-мерторві кабелі USВ, два мережевих подовжувачі,2 тросики безпеки, 2 настінних кріплення, 2 патчкорди, детальний опис яких вказаний в специфікації, вартістю 710,76 грн. в 1 ПАКу, разом 1421,52 грн., що призвело до загальної нестачі у сумі 16174,44 грн.

На претензію позивача від 02.02.2015 № 01-07/0092 з вимогою повернути обладнання або відшкодувати його вартість Лисогірська сільська рада надала інформацію № 01-08/198 від 23.03.2015, в якій повідомила, що ноутбуки та складові двох ПАКів 28.05.2014 викрадені з приміщення сільської ради, про що негайно повідомлено оргвідділ Запорізької райдержадміністрації та надано довідку Запорізького РВ УМВС України в Запорізькій області від 28.05.2014 № 4252 про прийняття та реєстрацію заяви, а також повідомлення про початок досудового розслідування від 28.05.2014.

Позивач повторно звернувся до Лисогірської сільської ради з претензією від 19.06.2015 № 01-07/0658 з вимогою повернути обладнання або відшкодувати його вартість. Лисогірська сільська рада надала інформацію № 01-08/354 від 01.07.2015, якою повідомила, що на даний час досудове розслідування від 28.05.2014 продовжується та винних осіб ще не встановлено.

ОСОБА_1 сільською ради Запорізької області Запорізького району прийнято рішення № 08 від 04.01.217 р. «Про припинення Марївської та Лисогірської сільських рад Запорізького району Запорізької області в результаті реорганізації шляхом приєднання», відповідно до пункту 3 якого припинено юридичну особу Лисогірська сільська рада в результаті реорганізації шляхом приєднання до ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області. Згідно п. 6 вказаного рішення ОСОБА_1 сільську раду Запорізького району Запорізької області, утворену внаслідок добровільного обєднання територіальних громад вважати правонаступником активів та пасивів, всіх майнових прав та обовязків Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Претензією від 05.05.2017 № 01-07/0524 позивач звернувся до ОСОБА_1 сільської ради з вимогою повернути обладнання або відшкодувати його вартість в розмірі 16174,44 грн. відповідно до п. 6.4 договору № 10 від 27.12.2012.

Відповідач листом № 1207/08/21 від 11.05.2017 надав відповідь, що на даний час досудове розслідування не завершене, нових даних щодо виявлення винних осіб, притягнення їх дол. відповідальності та відшкодування ними вартості техніки, в тому числі і ПАКів, від Запорізького РВП до сільської ради не надходило; до закінчення розслідування компенсувати вартість викраденої техніки компенсувати вартість викраденої техніки сільська рада на має можливості.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно зі статтею 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Статтею 948 цього ж Кодексу унормовано, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Частиною 1 ст. 950 ЦК України визначено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Отже, за приписами вказаних статей на зберігача покладається обов'язок зберегти та повернути річ, яка передавалась на зберігання, а у разі її втрати - відшкодувати її вартість.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, при вирішення даного спору на позивача покладається обов'язок довести розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, факт порушення відповідачем зобов'язання та причинний зв'язок між порушенням та збитками.

Відповідач в свою чергу для звільнення від відповідальності має довести відсутність своєї вини, зокрема, довести, що він вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідач в обґрунтування заперечень посилається на те, що заявлений позивачем предмет позову не відповідає способам захисту, передбаченим діючим законодавством, а також в позові не зазначено фактичну підставу такого стягнення, а саме відшкодування збитків.

За приписами 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

У пункті 2 постанови № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідно п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача 16174,44 грн. вартості неповернутого останнім майна, переданого на зберігання, відповідно до 6.4 договору № 10 від 27.12.2012. Підставою позову визначено договір зберігання від 27.12.2012 № 10 та приписи статей 173, 175, 193, 218 Господарського кодексу України, в яких закріплені принципи господарсько-правової відповідальності за порушення зобовязання учасника господарських відносин. Отже, фактично позивачем заявлений позов про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого майна, відтак предметом доказування при вирішенні даного спору є встановлення, зокрема, наявності між сторонами договірних відносин зі зберігання, факту передачі та прийняття майна на зберігання, звернення поклажодавця до зберігача з вимогою повернути майно, неповернення майна зі зберігання, факту відсутності цього майна у зберігача (втрата або пошкодження товару, переданого на зберігання) з підтвердженням цих обставин відповідними доказами, наявності складових цивільного правопорушення.

Відповідно до умов п. 5.5 договору сторони погодили, що ризик випадкового знищення або пошкодження обладнання несе зберігач з моменту його прийняття на підставі відповідного акта прийому-передачі та до моменту передачі обладнання згідно з рішенням поклажодавця.

Крім того, сторонами в пункті 6.4 договору визначено, що у разі втрати (нестачі) або пошкодження обладнання (його частини) зберігач повинен відшкодувати поклажодавцеві вартість обладнання, визначену в додатку 1 до цього договору, в повному обсязі, та відшкодування поклажодавцеві всі повязані з цим збитки.

Судом встановлено, що позивачем заявлено про стягнення збитків у вигляді вартості неповернутого майна, яке знаходилось у відповідача на зберіганні. Під час укладання договору № 10 від 27.12.2012 сторони дійшли згоди щодо відшкодування поклажодавцеві вартості обладнання в повному обсязі у разі втрати такого майна.

Дослідивши усі обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що позивачем на виконання умов договору № 10 від 27.12.2012 передано на зберігання відповідачеві майно загальною вартістю 18258,00 грн. Також встановлено, що відповідачем не повернуто позивачеві зі зберігання майно загальною вартістю 16174,44 грн.

Таким чином, судом встановлений факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором зберігання, внаслідок чого позивачу повернуто майно не в повній комплектації, та обставини, з якими законодавство повязує відшкодування збитків

Відповідно до приписів статті 614 цього ж Кодексу особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суд не знаходить доведеними твердження відповідача про вжиття ним усіх можливих заходів для забезпечення схоронності переданого на зберігання майна. Факт вчинення злочину, на який посилається відповідач, може бути підтверджено лише вироком суду, проте, відповідачем такого не надано. Таким чином, відповідач, на якого покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди, не довів належними та допустимими доказами відсутність його вини.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. За приписами статті 34 цього ж Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з наведених обставин справи і норм матеріального права, суд дійшов висновку, що позивачем належним чином доведено існування складу цивільного правопорушення у правовідносинах сторін спору, що ґрунтуються на договорі зберігання. Таким чином, судом встановлено наявність правових підстав для стягнення з відповідача 16174,44 грн. збитків як відшкодування вартості неповернутого майна, яке було передано відповідачеві на зберігання на підставі договору № 10 від 26.12.2012, у звязку з чим заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області 16174,44 грн. є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Заперечення відповідача спростовано вищевикладеним.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 сільської ради Запорізького району Запорізької області (70441, Запорізька обл., Запорізький р-н, с. Біленьке, вул. Центральна, 20, ідентифікаційний код 04353008) на користь Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області (69089, м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 8, ідентифікаційний код 20488417, р/р 0508, ГУ ДКСУ у Запорізькій області, МФО 813015, ) 16174,44 (шістнадцять тисяч сто сімдесят чотири грн. 44 коп.) збитків, 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 12 вересня 2017 року.

Суддя Н.Г.Зінченко