КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/6398/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Суліма В.В.

Разіної Т.І.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 05.09.2017 року по справі №910/6398/17 (в матеріалах справи)

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Компанії "Аренсон Інвестментс Лімітед"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017

по справі №910/6398/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Компанії "Аренсон Інвестментс Лімітед"

до 1.Публічного акціонерного товариства "Банк Форвард"

2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К"

про визнання договору недійсним в частині

ВСТАНОВИВ:

Компанія "Аренсон Інвестментс Лімітед" звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Банк Форвард" про визнання недійсним пункту 7.6 договору оренди 53/100 частки нежитлового приміщення, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" та публічним акціонерним товариством "Банк Руский Стандарт", посвідченого 26.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 569.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Компанія "Аренсон Інвестментс Лімітед" звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

До судового засідання від 05.09.2017 представник відповідача-2 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема зворотніми поштовими повідомленнями.

Відповідно до абз.3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 встановлено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що присутні представники позивача та відповідача-1 не заперечували проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача-2, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Компанії "Аренсон Інвестментс Лімітед" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.04.2013 публічне акціонерне товариство "Банк Руский Стандарт", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Банк Форвард", (орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" (орендодавець), уклали договір оренди 53/100 частини нежитлового приміщення, посвідченого 26.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 569 (далі - Договір).

Відповідно до умов вказаного договору, орендодавець зобов'язується передати орендареві в тимчасове користування (оренду), а орендар прийняти в тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення загальною площею 182,30 кв.м., ідентифіковане у поверховому плані, підписаному сторонами (додаток № 1 до цього Договору), розташоване на 1 (першому) поверсі будівлі, що складає 53/100 групи приміщень № 65, 80, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 45 (далі - приміщення), за визначену в цьому Договорі плату.

Відповідно до п. 7.6. Договору орендар має право розірвати договір (відмовитись від Договору в повному обсязі) в односторонньому порядку, попередивши про таке розірвання орендодавця не менше, ніж за 60 (шістдесят) днів до передбачуваної дати зміни або розірвання Договору.

В обґрунтування позову Компанія "Аренсон Інвестментс Лімітед" посилається на те, що позивач з 07.07.2016 є єдиним учасником і власником юридичної особи, створеної за законодавством України, товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К". Під час ознайомлення зі звітами про фінансово-господарську діяльність товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" позивач дізнався про існування договору оренди 53/100 частки нежитлового приміщення, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" і публічним акціонерним товариством "Банк Руский Стандарт" та про те, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від подальшого виконання умов договору, тоді як, товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" не дало згоди на дострокове розірвання договору.

Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що позивач став учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроінвестбуд-К" лише з липня 2016 року, а договір припинено з 31.07.2014 року, що підтверджено судовими рішеннями, і це припинення жодним чином не може вплинути ні на майнові права, ні на інші права позивача.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Позивач є учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К", набувши даний статус у липні 2016 року.

Згідно із положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

За приписами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу підприємницької діяльності, мають право звертатись до господарського суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав (п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав. (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 911/2089/14, від 01.07.2015 у справі № 911/2435/14, та в п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписи статей 47, 43 ГПК України зобов'язують господарський суд з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду.

Позивач, обґрунтовуючи порушення його корпоративних прав, у доводах апеляційного оскарження наголосив, що відповідно до п. 2.1 договору оренди, сторонами було визначено строк дії договору до 30.04.2018 року. При цьому, дострокове розірвання в односторонньому порядку договору оренди 53/100 частки нежитлового приміщення з боку відповідача-1 , позбавило позивача, як нового учасника та власника ТОВ "Дніпроівестбуд-К", отримання дивідендів від господарської діяльності товариства по здачі в оренду нерухомого майна, належного йому на праві власності. Таким чином, позивач, скориставшись правом передбаченим положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, керуючись нормами ст. 1 ГПК України, звернувся до господарського суду за захистом власних інтересів.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, визнає наведені доводи апеляційного оскарження такими, що не спростовують правових висновків місцевого господарського суду, оскільки законом не передбачено право учасника товариства, за винятком випадків, передбачених ч. 8 ст. 28 ГПК України, звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України, п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України та ст. 167 ГК України право на позов учасника юридичної особи про визнання недійсним договору, укладеного останньою, повинно ґрунтуватись на порушенні його (учасника) корпоративних прав.

Водночас, на момент укладення 26.04.2013 Договору оренди 53/100 частини нежитлового приміщення, позивач не був учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К", та підстави позову не пов'язані з порушенням його корпоративних прав, що свідчить про відсутність порушеного права позивача оспорюваним договором.

Враховуючи викладені вимоги закону, взявши до уваги ствердження позивача, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом правомірно зазначено про те, що позивачем, у відповідності до ст. 33 ГПК України, не надано доказів на підтвердження порушення його корпоративних прав, таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що між сторонами Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпроівестбуд-К" та Публічним акціонерним товариством "Банк Форвард" вже існували спори, зокрема і про визнання недійсним п. 7.6 спірного договору, за результатом розгляду яких прийнято судові рішення, що залишенні в силі судом касаційної інстанції, а саме у справах № 910/18811/14 та №910/6916/15-г, де встановлено факт того, що договір оренди 53/100 частини нежитлового приміщення від 26.04.2013 є розірваним з 31.07.2014.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі позивачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Компанії "Аренсон Інвестментс Лімітед" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат у відповідності до ст. 49 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Компанії "Аренсон Інвестментс Лімітед" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 у справі № 910/6398/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6398/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді В.В. Сулім

Т.І. Разіна