ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа № 922/1850/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

прокурор Полякова С.О.;

позивач ОСОБА_1;

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх.№2299Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 у справі

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Музей інтерєру", м. Харків,

про стягнення 33578,61 грн,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 року по справі (суддя Чистякова І.О.) відмовлено у задоволенні позову.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, припинити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги заступник прокурора послався на те, що судом попередньої інстанції під час винесення рішення по справі порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права. Рішення, як зазначає апелянт, прийняте без повного, обєктивного вивчення обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Музей інтерєру" просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області відзиву на апеляційну скаргу не надало.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши представника відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 18.04.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (надалі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Музей інтер'єру" (надалі - Орендар) було укладено договір оренди №5429-Н (Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 07.09.2016 до Договору, п. 1.2 Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення на першому поверсі (праве крило) кімнати: №7 - 28,2 кв.м., №16 - 10,9 кв.м., №4 - 11,9 кв.м., №8 - 117,9 кв.м., №9 - 39,9 кв.м., №10 - 78,3 кв.м., №9б - 6,5 кв.м., №9а - 13,2 кв.м., №11 - 3,2 кв.м., №11а - 4 кв.м., №11б-4 кв.м., №12а - 2,3 кв.м., №12б - 3,4 кв.м., №12 - 15 кв. м. будівлі 4-х поверхового учбового корпусу (інв. № 10300003, літ."А-4"), загальною площею 338,7 кв.м., розміщені за адресою: м.Харків, пр.Леніна, 20 (надалі - Майно), що знаходяться на балансі Харківського національного університету імені ОСОБА_3, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 18 березня 2016 року і становить 2867700 грн. Майно передається в оренду з метою: розміщення магазину з реалізації непродовольчих товарів - 28,2 кв.м.; розміщення офісу - 22,8 кв.м., проведення виставок непродовольчих товарів без здійснення торгівлі - 236,10 кв.м., розміщення складу - 51,6 кв.м.

Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акта приймання - передавання майна. Передача майна здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди (п.2.1., п.2.2. Договору).

За актом приймання-передачі орендованого майна від 18.04.2013 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області вищезазначене майно передано в строкове платне користування відповідачу.

Відповідно до п. 3.1. Договору, з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 07.09.2016 до Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно, та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 р. № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - березень 2016 р. - 28596,39 грн.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. У разі користування Майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування (п.3.3., п.3.4. Договору).

Згідно з п.3.6. Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, до 12 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики, у співвідношенні: безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - у розмірі 50 %; на рахунок, визначений балансоутримувачем - у розмірі 50 %.

Орендар зобов'язується, зокрема, використовувати орендоване Майно до його призначення та умов цього Договору. Своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату. У разі припинення або розірвання Договору повернути балансоутримувачу по акту приймання -передавання, погодженим з Орендодавцем, орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу (п.5.1., п.5.3., п.5.10. Договору).

Цей Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18.04.2013 до 18.03.2016 включно. (п.10.1. Договору).

Додатковою угодою № 2 від 07.09.2016 до Договору сторони продовжили строк дії договору на 2 роки 11 місяців, тобто до 18.02.2019.

Станом на 25.04.2017 за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати за період з січня 2017 р. по березень 2017 р. в розмірі 32155,31 грн.

Відповідач сплатив згідно платіжного доручення № 290 від 23.05.2017 частину боргу в сумі 12360 грн. та згідно платіжного доручення № 294 від 30.05.2017 на суму 41300 грн. решту частину боргу.

Отже, на момент звернення заступника прокурора з даним позовом до суду - 30.05.2017 та порушення провадження у справі - 06.06.2017 відповідачем повністю сплачено заборгованість з орендної плати за договором оренди №5429-Н від 18.04.2013, яка виникла за період з січня 2017 р. по березень 2017 р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України визначає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і не господарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Окрім того, на вказані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до ч. 1 ст. 2 якого, орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з вимогами частин 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

За приписами ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На підставі чого, господарський суд визнав відповідача таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати орендної плати за період з січня 2017 р. по березень 2017 р. в розмірі 32155,31 грн.

У відповідності до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 3.7. Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З наведеного вбачається, що початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців, якщо інше не встановлено законом або договором.

У п. 3.7. Договору сторони передбачили інше, а саме нарахування пені до моменту сплати основної суми боргу, включаючи день оплати.

У п. 1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14, господарським судам роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Перевіривши здійснений господарським судом перерахунок пені, протягом якого мало місце невиконання зобов'язання, колегія суддів вважає його обґрунтованим та станом на 25.04.2017 її розмір становить 2423,30 грн.

Згідно з платіжним дорученням № 290 від 23.05.2017 відповідачем сплачено частину заборгованості з орендної плати в сумі 12360 грн. та згідно платіжного доручення № 294 від 30.05.2017 сплачено решту частини заборгованості з орендної плати, а також повністю сплачено заборгованість по пені.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає правильним твердження, викладене у оспорюваному рішенні, що припинення провадження у справі на підставі ст. 80 ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що відповідач сплатив заборгованість з орендної плати за договором оренди №5429-Н від 18.04.2013 в сумі 31155,31 грн. та пеню в сумі 2423,30 грн. до порушення провадження у справі, а також зазначена заборгованість по орендній платі та пені була відсутня на момент звернення заступника прокурора з позовом до суду, у задоволенні позову слід відмовити.

Висновки, яких дійшов місцевий господарський суд, відповідають обставинам справи та спростовують твердження, викладені у апеляційній скарзі, тому підстав для скасування рішення господарського суду та задоволення апеляційної скарги у колегії суддів немає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 року у справі №922/1850/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 08.09.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.