КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа № 910/8808/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Сухового В.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: Буда О.В. за довіреністю № 995 від 10.07.2017;

від відповідача: Коханчук Г.В. за довіреністю № 2106/2 від 21.06.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу корпорації «Енергоресурс-інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2017 у справі № 910/8808/17 (суддя Отрош І.М.)

за позовом корпорації «Енергоресурс-Інвест», м. Львів

до публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон», м. Київ

про визнання пунктів договору недійсними

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Корпорація «Енергоресур-інвест» (надалі-позивач) звернулась до господарського суду міста Києва із позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» (надалі -відповідач/ ПАТ «Банк «Юнісон» про визнання договору недійсним п. 1.3.3 та п. 8.11 договору відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014 року.

Звертаючись з даною позовною заявою позивач зазначає, що викладений п. 8.11. договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014, в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п. 1.3.3. договору в редакції в редакції додаткової угоди від 27.08.2015 щодо встановлення розміру відсотків за користування кредитом у розмірі 26% у разі невиконання вимог п. 8.11 оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших акті, у зв'язку з чим позивач, керуючись ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати такі пункти договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014 недійсними.

23.06.2017 позивачем до господарського суду міста Києва була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній, посилаючись на ст. 216 Цивільного кодексу України, зазначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та вказує, що позивач переплатив, а відповідач отримав по недійсному договору 783 765,87 грн., які позивач просить стягнути з приватного акціонерного товариства «Банк «Юнісон».

Також позивачем, 23.08.2017 було подане уточнення до заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого зазначив, що слова «Приватного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» слід читати - «Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон».

Місцевим господарським судом було відмолено у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог з урахуванням уточнень щодо найменування відповідача.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.06.2017 у справі № 910/8808/17 (суддя Отрош І.М.) у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване недоведеністю позивачем позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 14, 203, 215, 217, 509, 572, 626, 627, 1048, 1049, 1056 Цивільного кодексу України та ст.ст. 43,49, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, корпорація «Енергоресурс-інвест» (надалі-апелянт) звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 203, 215, 511 Цивільного кодексу України та ст.ст. 118, 120, 123 Господарського кодексу України, що є безумовною підставою для скасування рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2017 на підставі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу корпорації «Енергоресурс-інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2017 у справі № 910/8808/17 та призначено до розгляду на 05.09.2017.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3550/17 від 04.09.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Чорної Л.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/8808/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.09.2017 для розгляду справи № 910/8808/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Суховий В.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу корпорації «Енергоресурс-інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2017 у справі № 910/8808/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя-Разіна Т.І. (доповідач), судді: Суховий В.Г., Яковлєв М.Л.

У судовому засіданні представник апелянта (позивача) підтримав доводи апеляційної скарги, з викладених у ній підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14.01.2014 між ПАТ «Банк «Юнісон» та корпорацією «Енергоресурс-Інвест», як позичальником було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ (надалі- кредитний договір), відповідно до якого банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених цим договором; позичальник зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у п. 1.5. цього договору, своєчасно і в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору ліміт кредитної лінії складає в період з дати набрання чинності цим договором до 27.02.2014 - 27 000 000,00 грн.; станом на 31.12.2017 - 0,00 грн.

У п.п. 1.4., 1.5. кредитного договору передбачено, що строк дії кредитної лінії закінчується 12.01.2018; кредит надається для мети: рефінансування заборгованості перед ПАТ «Укрінбанк» за відповідними кредитними договорами, поповнення обігових коштів та може бути використаний на будь-які цілі, що не суперечать чинному в Україні законодавству.

Пунктом 12.3. кредитного договору передбачено, що останній вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за договором.

Згідно з п. 12.5. кредитного договору сторони встановили, що цй договір не є договором приєднання та може бути змінений та розірваний тільки за взаємною згодою сторін, крім випадків, передбачених чинним законодавством України. Правочин про зміну або розірвання повинен бути вчинений у письмовій формі та скріплений печатками сторін.

По всіх питаннях, не врегульованих цим договором, сторони керуються відповідними нормами матеріального права України (п. 12.7. кредитного договору).

Сторонами вносились зміни до кредитного договору № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014, шляхом укладення додаткових угод.

Так, зокрема, 27.08.2015 між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 7 до договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014.

Відповідно п. 1.3.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ, розмір процентів за користування кредитом складає: на період з 01.04.2015 до 30.06.2015 - 22% річних, на період з 01.07.2015 - 24% річних.

Пунктом 1.3.2. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 8.8., 8.9., 8.10. цього договору в строк в них встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку у розмірі: у період з 23.01.2015 до 31.03.2015 - 22% річних, в період з 01.04.2015 до 30.06.2015 - 24% річних, в період з 01.07.2015 - 26% річних.

Відповідно п. 1.3.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ сторони погодилися, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п. 8.11. цього договору в строк, в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку за користування кредитом за період з 02.09.2015 - 26% річних. Сторони домовились, що зазначений в п. 1.3.3. розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 02.09.2015 до останнього числа календарного місяця, в якому відбулось усунення порушення відповідного зобов'язання.

Пунктом 8.11. кредитного договору, яким даний договір доповнено у зв'язку з укладанням додаткової угоди № 7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ, позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 забезпечити укладання з банком договорів застави корпоративних прав по корпорації "Енергоресурс-інвест" з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) Корпорації "Енергоресурс-інвест".

Вважаючи, що п. 1.3.3 та п. 8.11 кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, є такими, що суперечать вимогам закону, оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у порядку ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ від 14.01.2014, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (надалі- ЦК України) визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України)

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як вже вказувалось вище, позивач посилається та те, що договір про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, зокрема, в частині п.п. 1.3.3. та 8.11., створює обов'язки для учасників корпорації "Енергоресурс-Інвест".

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції і судовою колегією апеляційної інстанції, що відповідно до п. 8.11. кредитного договору, яким даний договір доповнено у зв'язку з укладанням додаткової угоди № 7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ, позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 забезпечити укладання з банком договорів застави корпоративних прав по корпорації "Енергоресурс-інвест" з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) корпорації "Енергоресурс-інвест".

За змістом ст. 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

При цьому, приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Колегія суддів зазначає, що викладена у п. 8.11. договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ щодо забезпечення позичальником укладення договорів забезпечення за своїм змістом не створює зобов'язання для третіх осіб, оскільки виходячи зі змісту пункту 8.11. в цілому, позичальник самостійно взяв на себе обов'язок з укладання договорів забезпечення (із відповідними особами), тобто фактично гарантував укладання таких договорів, тоді-як укладання останніх об'єктивно пов'язано з відповідними ризиками правовідносин з контрагентами, як-от відмови останніх від укладання такого договору тощо.

Відтак, суб'єктивна оцінка позивачем імовірності (високої імовірності) погодження учасників позивача на укладення договорів забезпечення виконання ним зобов'язання за кредитним договором (договорів застави корпоративних прав) не може свідчити про виникнення у зв'язку з цим відповідних обов'язків у третіх осіб (учасників позивача).

За змістом ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Так, сам по собі договір про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ не створює обов'язку для засновників позивача щодо укладання договору забезпечення виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором.

Колегія суддів зазначає, що договір, виходячи з приписів ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тобто укладання договору сторонами, зокрема договору забезпечення у вигляді застави, здійснюється на добровільних засадах (в тому числі особою, яка забезпечує виконання боржником зобов'язання перед кредитором).

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що відповідно до п. 1.3.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди №7 від 27.08.2015 про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії №03-01/14/КЛ-КБ, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п. 8.11. цього договору в строк, в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку за користування кредитом за період з 02.09.2015 - 26% річних. Сторони домовились, що зазначений в п. 1.3.3. розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 02.09.2015 до останнього числа календарного місяця, в якому відбулось усунення порушення відповідного зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що дана умова є мірою відповідальності позичальника у разі не підтвердження ним здійснення укладання договорів забезпечення у вигляді застави корпоративних прав, при цьому, дана умова впливає виключно на права та обов'язки позивача як сторони кредитного договору.

Отже, посилання апелянта на невідповідність п. 1.3.3 договору приписам ст. 61 Конституції України є необґрунтованими, оскільки вказаним пунктом визначено індивідуальну відповідальність позивача за неналежне виконання ним зобов'язання, зокрема, передбаченого у п. 8.11., а не відповідальність інших осіб.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено існування передбачених приписами ст. 203 Цивільного кодексу України обставин, які в силу ст. 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсними пунктів 1.3.3. та 8.11. договору про відкриття кредитної лінії № 03-01/14/КЛ-КБ, укладеного сторонами 14.01.2014, а відтак, правомірністю і обґрунтованістю відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інші доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Інші доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу корпорації "Енергоресурс-інвест" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 23.06.2017 у справі № 910/8808/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

В.Г. Суховий