ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р.Справа № 922/2656/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче обєднання "Оскар", 49044, м. Дніпро, бульвар Катеринославський, 2, ;

до товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод "Салтівський", 61153, м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 1, ;

про стягнення 208737,23 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю;

відповідача - не зявився

В розпочатому 04.09.2017 судовому засіданні представнику позивача роз'яснено права і обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче обєднання "Оскар" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод "Салтівський" (відповідач) про стягнення основного боргу в розмірі 171395,06 грн., пені у розмірі 23126,59 грн., 3 % річних у розмірі 2606,14 грн., інфляційних втрат у розмірі 11609,44 грн. А також просить стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором поставки №1с-1805 від 18.05.2016 щодо своєчасної оплати коштів за поставлений товар. Здійснюючи правове обґрунтування посилався на ст.ст. 173-175, 230-232, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 530, 611, 692, 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2017 позовній заяві присвоєно номер справи 922/2656/17 та розподілено судді Новіковій Н.А.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.08.2017 порушено провадження у справі №922/2656/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 04 вересня 2017 р. об 11:20 год.

Позивач на виконання вимог ухвали суду від 08.08.2017 надав супровідним листом (вх. №28226 від 04.09.2017) документи, що долучені судом до матеріалів справи.

Відповідач явку свого повноважного представника у судове засідання 04.09.2017 не забезпечив, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення 11.08.2017. Надав суду заперечення на позовну заяву (вх. № 27704 від 30.08.2017), що долучене судом до матеріалів справи.

Суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просив задовольнити повністю.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву (вх. № 27704 від 30.08.2017) зазначив, що згідно з даними бухгалтерського обліку відповідача позивачем було поставлено товар на суму 695528,77 грн., а відповідачем сплачено 524528,77 грн., тобто несплаченою залишилась сума у розмірі 171000,00 грн., а не 171395,06 грн., як зазначає позивач у своєму позові. Таким чином сума загального боргу яка підлягає стягненню з відповідача становить 171000,00 грн. та саме ця сума є основною для нарахування штрафних санкцій, 3% річних, інфляційних втрат та судових витрат. Також не визнає позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 522,63 грн., так як позивачем перевищено період нарахування пені, встановлений ч.6 ст. 232 ГК України щодо нарахування пені на суму заборгованості за період з 18.01.2017 по 17.07.2017, тому пеня, за розрахунками відповідача складає 22603,96 грн., а не 23126,59 грн., як зазначає позивач у своєму позові.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому доходить висновку про можливість розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 174 ГК України закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Згідно із положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

18 травня 2016 року між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) було укладено договір поставки № 1с-1805.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобовязується передати у власність покупцеві, а покупець прийняти та оплатити ядро насіння соняшникове, надалі товар, в кількості, асортименті та по цінам, вказаними в узгоджених сторонами специфікаціях та накладних, які є невідємною частиною договору.

Пунктом 1.4 договору поставки передбачено, що перехід права власності на товар у покупця виникає з моменту передачі йому товару постачальником та підписання видаткових накладних (з обовязковим розшифруванням підпису та зазначенням посади). Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару та підписання уповноваженими представниками сторін відповідної документації.

Згідно із п.п.2.1., 2.2. договору поставки поставка товару здійснюється автомобільним транспортом та за рахунок постачальника, за наступною адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, 1 та вул. Польова, 55 (склад покупця). Постачальник здійснює поставку товару протягом 2 днів з моменту отримання заявки від покупця.

Розділ 4 договору поставки містить положення про ціну товару та порядок розрахунків. Так, ціна товару, що передається по діючому договору, вказується в узгоджених специфікаціях та накладних, які є невідємною частиною договору. Розрахунок за товар, поставлений за цим договором, здійснюється у безготівковій формі в українській валюті гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, через установу банку згідно із правилами передбаченими чинним законодавством України для безготівкових розрахунків, протягом 7 банківських днів з моменту поставки товару. Датою поставки вважається дата, вказана в накладній, яка підтверджує отримання товару покупцем. Сторони погодили, що датою оплати ціни товару вважається дата зарахування грошових коштів, що складають ціну окремої партії товару за відповідною специфікацією (заявкою), на поточний банківський рахунок постачальника. Загальна сума даного договору визначається як сума усіх накладних, складених відповідно до умов даного договору протягом терміну його дії і відповідно до яких було поставлено товар (п.п.4.1., 4.3., 4.4., 4.5.).

Пунктом 6.3. договору поставки встановлено, що покупець зобовязується прийняти належним чином товар від постачальника та своєчасно оплатити.

Сторони у п.12.1. дійшли згоди, що цей договір набирає чинності із моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2016 року. Дія договору припиняється із закінченням терміну його дії та після виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Судом встановлено, що протягом дії договору поставки № 1с-1805 від 18.05.2016 на виконання його умов, позивачем окремими партіями було поставлено відповідачу товар на загальну суму 698798,77 грн., в свою чергу, відповідачем отриманий товар було оплачено лише частково, а саме на суму 527798,77 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, складеним позивачем, та визнається відповідачем.

Як вказує позивач та вбачається з матеріалів справи, частково неоплаченим залишився товар, поставлений та отриманий відповідачем 16.12.20016 на підставі товарно-транспортної накладної та видаткової накладної № 161204, які підписані обома сторонами (а.с. 16-18). За цими документами поставлена партія товару на загальну суму 210000,00 грн.

В позовній заяві позивач зазначає, що станом на 18.01.2017 несплаченою залишилась заборгованість у розмірі 171395,06 грн.

Натомість, з акту звірки взаємних розрахунків, складеного самим позивачем, вбачається, що останній платіж за спірним договором відповідачем було здійснено 18.01.2017 та з цієї дати несплаченою залишилась заборгованість у розмірі 171000,00 грн.

Сума заборгованості в розмірі 171000,00 грн. визнається відповідачем.

Керуючись п. 4.3. договору, яким передбачено, що розрахунок за товар повинен бути здійснений протягом 7 банківських днів з моменту поставки товару, враховуючи, що остання партія товару за видатковою накладною № 161204 була поставлена та отримана відповідачем 16.12.2016, судом встановлено, що оплата цієї партії товару повинна була бути здійснена в строк до 28.12.2016.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідач частково розрахувався за поставлений товар, на надіслану позивачем претензію від 05.07.2017 № 0507/1 відповіді не надав, кошти у повному обсязі на рахунок позивача не перерахував, в звязку з чим позивач і звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України субєкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги факти встановлені судом, а саме те, що відповідач не виконав передбачені договором зобовязання по сплаті грошових коштів у визначений договором строк, відповідач визнається судом таким, що прострочив з 28.12.2016 виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем за видатковою накладною № 161204 від 16.12.2016 товару на суму 210000,00 грн.

Станом на час звернення з позовом до суду непогашеною залишається заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки № 1с-1805 у розмірі 171000,00 грн.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували наявності перед позивачем заборгованості у розмірі 171000,00 грн., керуючись приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, позивачем обґрунтовано предявлено до стягнення основний борг у сумі 171000,00 грн., позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, в задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 395,06 грн. суд відмовляє як безпідставно заявленого.

Стосовно заявленої до стягнення у позові пені в сумі 23126,59 грн. суд виходить з наступного.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У ст. 230 ГК України міститься визначення штрафних санкцій. Так, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку

України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п.8.3. сторони домовились, що покупець за порушення терміну, визначеного у п.4.3. цього договору зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Тобто, визначена сторонами редакція вказаного пункту не передбачає можливості нарахування пені понад шестимісячний термін, встановлений у ч. 6 ст. 232 ГК України.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що прострочення оплати за договором поставки №11-1805 від 18.05.2016 (товар отримано 16.12.2016 відповідно до видаткової накладної №161204 від 16.12.2016) розпочалося з 28.12.2016, шестимісячний строк, встановлений ч.6 ст. 232 ГК України закінчується 28.06.2017.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, наведений у позовній заяві (а.с.8), суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, а саме: підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 20379,45 грн. за період з 18.01.2017 по 28.06.2017 як такі, що відповідають вимогам ч. 6 статті 232 ГК України та матеріалам справи, в іншій частині за період з 29.06.2017 по 21.07.2017 пеня нарахована понад встановлений чинним законодавством шестимісячний строк, тому заявлена до стягнення безпідставно і позов у цій частині задоволенню не підлягає. Період з початку прострочення до дати початку нарахування пені, вказаної у розрахунку позовних вимог, тобто з 28.12.2016 по 17.01.2017, судом при розрахунку розміру пені не враховано, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідної заяви.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 11609,44 грн. (за період з 18 січня 2017 року по 21 липня 2017 року) та 3% річних у розмірі 2606,14 грн. (за період з 18 січня 2017 року по 21 липня 2017 року), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що при здійсненні розрахунків позивачем неправильно визначено суму основного боргу, у зв'язку з чим суд здійснив власний розрахунок, виходячи із правильної суми основного боргу у розмірі 171000,00 грн. та в межах заявленого позивачем періоду нарахування.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 171000,00 грн. за період з 18.01.2017 по 21.07.2017, суд зазначає, що арифметично правильний розмір інфляційних втрат становить 11947,85 грн., разом з тим, оскільки заявлена до стягнення позивачем сума інфляційних втрат є меншою за розраховану судом, а суд не може вийти за межі позовних вимог за відсутності відповідної заяви, вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 18.01.2017 по 21.07.2017 підлягає задоволенню у розмірі 11609,44 грн. заявленому позивачем.

Здійснивши власний розрахунок 3 % річних на суму заборгованості у розмірі 171000,00 грн. за період з 18.01.2017 по 21.07.2017, суд зазначає, що арифметично правильний розмір інфляційних втрат становить 2600,14 грн. та в цій частині вимоги позивача підлягають задоволенню. В іншій частині 3% річних нараховані неправомірно, а тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Згідно із положеннями ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку із цим суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3083,84 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 4, 4-3, 4-5, 12, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод "Салтівський" (61153, м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 1, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче обєднання "Оскар" (49044, м. Дніпро, бульвар Катеринославський, 2, ) 171000,00 грн. основного боргу, 20379,45 грн. пені, 11609,44 грн. інфляційного збільшення, 2600,14 грн. - 3% та 3083,84 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_2