РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2017Справа №910/11539/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ»
до про Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» визнання відсутнім права
Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Клочко О.В. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі також - «Відповідач») про визнання відсутнім права.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (Кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» (Боржник) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №1332-10, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 42 500 000, 00 грн. строком до 25.03.2035 року, а Позичальник зобов'язався сплатити за користування кредитними коштами відсотки по ставці відповідно до п. 3.1. Кредитного договору. На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 р. № 612«Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно. Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 р. № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні на два роки з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року включно. Як зазначає Позивач, з 18.12.2015 року Відповідач втратив статус банківської установи, отже і право на здійснення банківської діяльності, а тому втратив право на нарахування відсотків за кредитом, останнім днем нарахування відсотків за користування кредитом є 17.12.2015 року. За таких підстав, просить Суд визнати відсутнім з 18.12.2015 року право Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на нарахування відсотків за користування кредитними коштами за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 року порушено провадження у справі № 910/11539/17, судове засідання призначено на 07.09.2017 року.

07.09.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 07 вересня 2017 року представник Відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник Позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду поштового конверту за закінченням встановленого терміну зберігання, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» є 04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ КУДРЯВСЬКА, будинок 3/5.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/11539/17 направлялись на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ», зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Позивача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 07 вересня 2017 року відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (Кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» (Боржник) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №1332-10, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 42 500 000, 00 грн. строком до 25.03.2035 року, а Позичальник зобов'язався сплатити за користування кредитними коштами відсотки по ставці відповідно до п. 3.1. Кредитного договору.

Потягом дії кредитного договору сторонами змінювався розмір відновлювальної кредитної лінії, шляхом укладання додаткових угод від 07.02.2011 року та від 22.04.2014 року, якими було встановлено, що Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 27 500 000, 00 грн.

Згідно з п. 2.4. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний щомісячно в строк до 30 (31) числа кожного місяця проводити погашення заборгованості кредитних коштів в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого складає 551 709, 00 грн. Перше погашення платежу Позичальник здійснює до 31.10.2010 року включно.

Крім того, сторонами змінювались строки оплати відсотків та чергових платежів за кредитним договором шляхом укладення додаткових угод від 29.10.2010 року, від 27.04.2011 року, від 01.12.2011 року, від 30.12.2011 року, 31.01.2012 року, 01.03.2012 року, 30.03.2012 року, 31.07.2012 року, 04.10.2012 року, 03.04.2013 року, 04.07.2013 року, 29.10.2013 року, 13.03.205 року, якими встановлено, що Позичальник зобов`язаний по березень 2032 року включно, щомісячно в строк до 30 (31) числа кожного місяця проводити погашення заборгованості кредитних коштів в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого складає 265 755, 00 грн.

Відповідно до п. 3.1. Кредитного договору, з врахуванням змін внесених додатковою угодою 01.02.2011 року, додатковою угодою від 07.02.2011 року, додатковою угодою від 13.03.2015 року Позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в валюті кредиту, по відсотковим ставкам:

- рахунок обліку заборгованості 2063.2.00.11016.01, рахунок обліку відсотків 2068.6.00.11016.02 у валюті кредиту по ставці 10,25 відсотка річних за період з 01.02.2011 року до строку повернення кредиту, зазначеного у п. 2.4. Кредитного договору;

- рахунок обліку заборгованості 2063.2.00.11016.01, рахунок обліку відсотків 2068.6.00.11016.02 у валюті кредиту по ставці 21.50 відсотка річних за період з 13.03.2015 року до строку повернення кредиту, зазначеного у п. 2.4. Кредитного договору;

У випадку порушення Позичальником строків погашення згідно графіку погашення кредитної лінії:

- 43, 00 відсотків річних від суми невиконаного вчасно зобов`язання по кредиту згідно вищезазначеного графіку, за період часу з моменту непогашення суми кредиту (частки кредиту) до фактичного погашення судної (основної) заборгованості, але не більше кінцевого строку погашення кредиту, визначеного п. 2.4. Кредитного договору;

- 43, 00 відсотків річних за період з дати, зазначеної в п. 2.4 Кредитного договору до дня фактичного погашення позичкової (основної) заборгованості.

У відповідності до п. 3.3. Кредитного договору розрахунок відсотків проводиться за період користування кредитними коштами з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника, до моменту повернення коштів на позичковий рахунок. Розрахунок відсотків за день видачі проводиться як за повний день, а за день повернення не проводиться. Розрахунок відсотків проводиться виходячи 365 днів в році (366 днів в високосному році), в місяці - по календарю, позичальник сплачує проценти за останній звітний період не пізніше строку повернення кредиту, вказаному в Кредитному договорі.

Пунктом 3.4. Кредитного договору з врахуванням додаткових угод від 07.02.2011 року, 31.07.2012 року та 31.07.2012 року нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами проводиться щомісячно. Позичальник сплачує відсотки в строк з 26 до 30 (31) число кожного місяця включно, в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений в п. 2.4. Кредитного договору. В день погашення ануїтетного платежу Позичальник сплачує відсотки, нараховані за користування кредитними коштами за період з дати погашення попереднього ануїтетного платежу до дати погашення поточного ануїтетного платежу.

Датою сплати відсотків є день зарахування коштів на рахунок, вказаний в п. 3.2. Кредитного договору. (п. 3.5. Кредитного договору).

Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору Банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплату відсотків за весь період користування кредитом до настання строку зазначеного в п. 2.4. цього Договору, а Позичальник зобов'язаний повернути отримані кредитні кошти та сплатити усі відсотки протягом 1 (робочого) дня з моменту отримання вимоги банку, у випадках:

порушення Позичальником будь-яких умов цього договору, в тому числі і щодо несплати або прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами;

не виконання чи не належне виконання Позичальником п. 5.7. Кредитного договору;

позичальник в період дії Кредитного договору допускав порушення зобов'язань перед Банком, передбачені договором, укладеним в забезпечення виконання зобов'язань по даному Договору.

Згідно з п. 7.1. Кредитного договору за прострочку повернення кредитних коштів і/або сплати відсотків та/або комісійної винагороди позичальник сплачує Банку пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми заборгованості за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п.п. 2.4., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. Кредитного договору, а також будь яких інших строків платежів, передбачених даним договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов`язань по сплаті процентів за весь час фактичного користування кредитними коштами.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 р. № 612«Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 р. № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні на два роки з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року включно.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що з 18.12.2015 року Відповідач втратив статус банківської установи, отже і право на здійснення банківської діяльності, а тому втратив право на нарахування відсотків за кредитом, останнім днем нарахування відсотків за користування кредитом є 17.12.2015 року. За таких підстав, просить Суд визнати відсутнім з 18.12.2015 року право Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на нарахування відсотків за користування кредитними коштами за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року та додаткових угод до нього між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що 28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (Кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» (Боржник) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №1332-10, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 42 500 000, 00 грн. строком до 25.03.2035 року, а Позичальник зобов'язався сплатити за користування кредитними коштами відсотки по ставці відповідно до п. 3.1. Кредитного договору.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 р. № 612«Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» на три місяці з 18 вересня 2015 р. до 17 грудня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18 грудня 2015 р. № 230, «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській Олені Степанівні на два роки з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Суд зазначає, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до пунктів 6, 16 ч.1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень ст. 77 цього ж Закону Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону.

Суд звертає увагу, що на момент укладення Договору про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ», Банк - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» мав відповідну банківську ліцензію, яка була відкликана постановою Правління НБУ від 17 грудня 2015 р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит».

Суд зазначає, що чинне законодавство України не передбачає такої підстави для припинення кредитного договору й втрати кредитором права вимоги за таким кредитним договором до боржника, а також права на нарахування відсотків за кредитним договором, як відкликання банківської ліцензії у банка - кредитора та виключення його з Державного реєстру банків. Зобов'язання Позивача випливають з правочину (кредитного договору), який на момент розгляду справи є дійсним. В даному випадку, відкликання ліцензії ПАТ "Банк "Фінанси і Кредит" не впливає на дійсність кредитного договору, укладеного між сторонами. А тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо відсутності права Відповідача на нарахування відсотків за кредитом у зв'язку з відкликанням банківської ліцензії.

Крім того, Суд звертає увагу, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24.052017 року по справі №910/352/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" 27073218,34 грн. заборгованості по кредиту, 320884,24 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 36225,28 грн. пені, та 206484,40 грн. судового збору. Вказаним судовим рішенням встановлено факт правомірності нарахування Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" відсотків за користування кредитом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/352/17, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» заборгованість за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року, зокрема, заборгованість по відсоткам за користування кредитом, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт правомірності нарахування Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" відсотків за користування кредитом підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 24.05.2017 року у справі №910/352/17, яке набрало законної сили.

Що стосується обраного Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» способу захисту порушеного права, Суд зазначає.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до Суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред'явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Суд зазначає, що Позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. (п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 року).

Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» заявлено вимогу саме про визнання відсутнім з 18.12.2015 року права Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на нарахування відсотків за користування кредитними коштами за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1332-10 від 28.09.2010 року, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ». Проте, обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права не призводить до захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, оскільки задоволення заявлених у даній справі позовних вимог не призведе до відновлення прав позивача, а рішенням суду має вирішуватись саме питання про захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин. Також заявлена позивачем вимога не призводить до поновлення його порушеного права та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання відсутнім права задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНІЦІАТОР - РІЕЛТІ» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання відсутнім права - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12 вересня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин