ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017 року Справа № 904/1191/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)
суддів: Кузнецова В.О., Євстигнеєва О.С.,
при секретарі судового засідання Пінчук Є.С.

Представники сторін:
від позивача: Ланго А.А.. представник, довіреність №71 від 05.07.2017 р.;
від відповідача: Хандога В.В. представник, довіреність №б/н від 12.03.2017 р.;
від третьої особи: Осипенко Д.Г. представник, довіреність №530 від 06.02.2017 р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.17 року у справі №904/1191/17
за позовом Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (А-3283), м. Кривий Ріг Дніпропетровської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітербо", м. Дніпро
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ, м. Дніпро
про визнання недійсним договору

В С Т А Н О В И В:

Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 (А-3283) звернулась до господарського суду Дніпропетровській області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітербо" про розірвання договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2016 року з додатковими угодами.
27.03.2017 року Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 (А-3283) подала до господарського суду Дніпропетровській області позовну заяву (уточнену), в якій просить визнати недійсним договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.14 року.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2017 року у справі №904/1191/17 (суддя Ніколенко М.О.) в задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що оспорюваний договір укладено позивачем та відповідачем 01.02.14 року, з цього ж дня розпочалось виконання договору. На момент укладання договору сторони були обізнані про взаємний обсяг прав і повноважень, і позивач достовірно знав про свої права щодо вищевказаної земельної ділянки. Початком перебігу позовної давності є момент укладення договору, а саме 01.02.14 року, а позивач звернувся до суду з позовною заявою 07.02.17 року, тобто з пропуском 3-річної позовної давності. Враховуючи подану заяву відповідача про застосування позовної давності, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову. При цьому місцевий господарський суд зазначив, що факт перевірки фінансового аудиту та аудиту відповідної військової частини НОМЕР_2 не є поважною причиною пропуску строку позовної давності.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 (А-3283) звернулась до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2017 року по справі №904/1191/17 у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають суттєве значення для справи та захистити порушене право з покладенням обов`язків судового збору на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку про застосування позовної давності, оскільки договір від імені позивача та подальше виконання вказаного договору здійснювалось особою, яка не має повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою. Апелянт вважає, що місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку про застосування позовної давності, оскільки в матеріалах справи міститься лист від 21.07.2016 року з пропозицією про розірвання договору, на який відповідач погодився (лист за вих. №1281 від 09.08.2016 року), тобто має місце переривання позовної давності та, як наслідок, звернення з позовом до суду в межах позовної давності.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.06.2017 року колегією суддів у складі: головуючий суддя Чус О.В. (доповідач), судді Кузнецов В.О., Науменко І.М. скаржнику відновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.2017 року по справі №904/1191/17, вказану апеляційну скаргу прийнято до розгляду, який призначено на 25.07.2017 року о 12:15 год.
Розпорядженням керівника апарату суду Нурулаєвої Г.Ю. від 24.07.2017 року №1266/17, у зв`язку з перебуванням судді Науменка І.М. у відпустці призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі №904/1191/17.
Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.07.2017 року визначено для розгляду справи №904/1191/17 колегію суддів у складі головуючого судді Чус О.В. (доповідач), суддів Євстигнеєва О.С., Кузнецова В.О.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 року апеляційну скаргу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Чус О.В. (доповідач), судді Кузнецов В.О., Євстигнєєв О.С.
У судовому засіданні 25.07.2017 року оголошувалась перерва до 04.09.2017 року.
У судових засіданнях, які відбулися 25.07.2017 року та 04.09.2017 року, представник апелянта підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ітербо" проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Відповідач вважає, що місцевим господарським судом правильно застосовано позовну давність, проведення фінансового аудиту та дослідження нормативної бази не є підставою для поновлення позовної давності. Щодо наявності листа про погодження на розірвання договору, то відповідач зазначає, що таке погодження було надано за умови одночасного укладення аналогічного договору із КЕВ м. Дніпропетровська.
Квартирно-експлуатаційний відділ апеляційну скаргу підтримує та зазначає, що у командира Військової частини - польової пошти НОМЕР_1 (А-3283) відсутні повноваження на укладення спірного договору, свої дії вказана особа не погоджувала, про існування вказаного договору стало відомо після заміни керівника та проведення фінансової перевірки. Третя особа зазначає, що спірна земельна ділянка має статус земель оборони, має використовуватись під випробувальний полігон (танкодром) та закріплена за Квартирно-експлуатаційним відділом.
У судовому засіданні 04.09.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши правильність висновків, повноту їх дослідження місцевим господарським судом вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2014 року між Військовою частиною НОМЕР_2 (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітербо" (Сторона 2) укладений договір №3/2 про спільний обробіток землі, відповідно до пункту 1.1. якого Сторони за цим договором домовилися, про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Стороні 1 в безстрокове користування та можливостей Сторони 2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.
Згідно з пунктом 1.2 договору Сторона 1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження вибухонебезпечних предметів, а також шкідливих для оточуючої середи, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці. Сторона 2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції яка обумовлена договором.
Відповідно до пункту 3.1 договору Сторона 1 зобов`язується залучити земельні ділянки, що надані Стороні 1 в безстрокове користування, згідно Державного акту від 1980 року серія Б№009798 площею 522 га.
Договір укладений строком на один сільськогосподарський рік, але не пізніше 1 листопада поточного року (пункт 12.2 договору).
В подальшому сторонами укладались додаткові угоди до договору №3/2 про спільний обробіток землі: №24 від 18.07.14 року, №28 від 18.07.14 року, №36 від 17.07.14 року.
Відповідно до пункту 12.2 договору з урахуванням додаткової угоди №36 від 17.07.2014 року для дотримання необхідного сівозміну, забезпечення умов придбання (залучення) техніки, матеріальної бази, належного захисту земель від виснаження, забруднення, засмічення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям цей договір укладається на строк, який обумовлюється в додатковій угоді. Якщо жодна із сторін не заявить про розірвання цього договору хоча б за шість місяців до спливу строку дії договору, договір вважається поновленим на той же строк і на тих же самих умовах, які були передбачені договором.
Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України фінансового аудиту та аудиту проведено перевірку діяльності Військової частини НОМЕР_2 за період з 01.06.15 року по 15.02.16 року. Під час проведення перевірки встановлено, що згідно Державного акту землекористувачем військових містечок, на яких розташована Військова частина НОМЕР_2 загальною площею 9819,7 га є КЕВ м. Дніпропетровська, який і має виключне право господарювати на вищевказаній земельній ділянці. Договір №3/2 "Про спільний обробіток землі", укладено командиром військової частини НОМЕР_2 , що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки військова частина не має законних прав землекористувача на укладання спірного договору.
Звертаючись з позовом до суду позивач просив розірвати договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2016 року з додатковими угодами, посилаючись на те, що спірний договір укладений з порушенням норм Земельного кодексу України, оскільки Військова частина не мала прав землекористувача, а командир підписав спірний договір одноосібно без погодження з начальником фінансово-економічної служби та помічника командира з правової роботи начальника групи.
В подальшому, позивач подав уточнену позовну заяву, в якій просив визнати недійсним договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року з додатковими угодами, посилаючись на приписи статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, оскільки воля учасника правочину (позивача) виражена неналежною особою.
Місцевим господарським судом прийнята вказана заява до розгляду.
Між тим, відповідно до пункту 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку (пункт 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").
Розглянувши позовну заяву (уточнену) по справі №904/1191/17 за вих. №1209 від 14.03.317 року (а.с. 74-75) апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що вказана заява направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні такої заяви та розглядає позовну заяву за вих. №589 від 04.02.2017 року (а.с. 3-4).
Заявляючи вимоги про розірвання договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2016 року позивач посилається на те, що спірний договір укладений з порушенням норм Земельного кодексу України, оскільки Військова частина не мала прав землекористувача, а командир підписав спірний договір одноосібно без погодження з начальником фінансово-економічної служби та помічника командира з правової роботи начальника групи.
Передача в оренду землі, яка є державною власністю, а також набуття права оренди такої земельної ділянки, відносини між орендодавцями та орендарями, порядок укладення відповідного договору та його істотні умови регулюються Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України. Особливість таких відносин полягає в тому, що за договором оренди передбачено перехід об`єкта оренди на певний строк у користування орендаря, в якого виникає зустрічне зобов`язання сплачувати орендну плату за користування землею.
Аналіз умов договору, укладеного між сторонами у справі, яка розглядається, дає підстави для висновку, що відносини, які виникли між сторонами не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди землі, оскільки оспорюваний договір не містить умов щодо передачі відповідачеві земельної ділянки за плату, не наділяє його правом користувача, а також не передбачає обов`язків останнього з її використання; оспорюваний договір містить усі обов`язкові умови договору про спільну діяльність.
Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (Учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (стаття 1132 Цивільного кодексу України).
Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки (частина 1 статті 1133 Цивільного кодексу України).
Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (частина 1 статті 1134 Цивільного кодексу України).
Як вбачається зі змісту пунктів 1.1, 3.1, 6.1 Договору позивач зобов`язався залучити до використання з метою спільної обробки земельні ділянки, що надані останньому в безстрокове користування згідно Державного Акту від 1980 року серія Б № 009798.
В силу вимог статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння та користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Отже, право постійного користування земельною ділянкою здійснюється шляхом реалізації таких правомочностей як володіння і користування. Правомочності по розпорядженню земельними ділянками відсутні.
Відповідно до приписів статей 317, 319 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна і лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Стаття 77 Земельного кодексу України передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Відповідно до частини 1 стаття 4 Закону України "Про використання земель оборони" військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту Б № 009798 від 1980 року, виданого Виконавчим комітетом Широківської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області Квартирно - експлуатаційній частині Криворізького району, за останньою закріплюється в безстрокове і безплатне землекористування 9819,7 гектарів землі. Земля надана для випробувального полігону.
За твердженням позивача саме на цій земельній ділянці розташована Військова частина НОМЕР_2 , а також земельні ділянки, залучені до спільної обробки землі за спірним Договором.
Матеріали справи не містять доказів надання земельних ділянок в постійне користування саме Військовій частині НОМЕР_2 .
За викладеного апеляційний господарський суд погоджується з доводами позивача, що останній не є землекористувачем земельної ділянки, яку він зобов`язався залучити до спільної обробки з відповідачем за спірним договором, а тому в силу вищезазначених вимог чинного законодавства у Військової частини НОМЕР_2 не було правових підстав для його укладення.
Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до пункту 12.9 договору в редакції додаткової угоди №36 від 17.07.2014 року цей договір припиняться в порядку та на умовах, що визначені законодавством України.
Договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників (пункт 4 частини 1 статті 1141 Цивільного кодексу України).
З матеріалів справи вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_2 направлявся на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ітербо" лист за вих. №3857 від 21.07.2016 року, в якому повідомлено про результати проведення Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю та про необхідність переукладення договору з КЕВ м. Дніпропетровська (а.с. 37).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ітербо" погодилось на розірвання договору №3/2 від 01.02.2014 року з Військовою частиною НОМЕР_2 одночасно з укладанням аналогічного договору з КЕВ м. Дніпропетровська.
У відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 149-150) Товариство з обмеженою відповідальністю "Ітербо" звертає увагу на те, що у вказаному листі погодився на можливе розірвання договору лише за умови укладення аналогічного договору з КЕВ м. Дніпропетровська.
Враховуючи умови договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року, а також те, що у листі за вих. №3857 від 21.07.2016 року Військовою частиною НОМЕР_2 не заявлено про відмову учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору (у листі зазначено про необхідність переукладення договору з іншою особою, однак не про відмову від договору), апеляційний господарський суд не вбачає підстав для розірвання спірного договору та, відповідно, підстав для задоволення позовних вимог, викладених у позовній заяві за вих. №589 від 04.02.2016 року.
Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування позовної давності апеляційний господарський суд зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").
Оскільки апеляційний господарський суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову про розірвання договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року, відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності.
Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача про те, що договір №3/2 про спільний обробіток землі укладений 01.02.2014 року, а в прохальній частині зазначена дата договору 01.02.2016 року (позовні вимоги заявлені про розірвання договору, який не укладався сторонами), оскільки зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позовні вимоги стосуються саме договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року, а в прохальній частині позову допущено описку щодо дати спірного договору.
Відповідно до частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
З урахуванням вищевикладеного апеляційний господарський суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договору №3/2 про спільний обробіток землі від укладений 01.02.2014 року, викладених у позовній заяві за вих. №589 від 04.02.2016 року.
Оскільки рішення місцевого господарського суду прийнято за наслідками розгляду позовних вимог, які викладені у позовній заяві (уточненій), що направлена на одночасну зміну предмету та підстав позову та не підлягає розгляду, тобто про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року, апеляційний господарський суд вбачає підстави для скасування вказаного рішення. При цьому, приписи пункту 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у даному випадку не застосовуються, оскільки резолютивна частина про відмову у позові стосується вимог про визнання недійсним договору №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року.
Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.
В пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов`язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п`ятої статті 216 Цивільного Кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У частині першій статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
В пункті 2.1. постанови №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Як вбачається з матеріалів справи, договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 року від Військовою частиною НОМЕР_2 підписаний командиром військової частини на підставі Законів України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", "Про використання земель оборони" щодо земельної ділянки площею 522 га, яка належить до державної власності, цільове призначення 15.01: Землі промислового транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, вид використання: під випробувальним полігоном (танкодромом) Військової частини НОМЕР_3 .
Відповідно до Державного акту від 1980 року серія Б№009798 землекористувачем військових містечок, на яких розташована Військова частина НОМЕР_2 загальною площею 9819,7 га, є КЕВ м.Дніпропетровська.
Оскільки спірний договір суперечить, зокрема, вимогам статей 1132-1134 Цивільного кодексу України, вимогам частини 1 статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" (в частині залучення для спільного з відповідачем обробітку земельних ділянок, на які у військової частини відсутнє право постійного користування) такий договір та додаткові угоди до нього підлягають визнанню недійсними в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення суду першої інстанції та, прийняття нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову про розірвання договору, визнати недійсним договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2016 року з додатковими угодами до нього: №24 від 18.07.14 року, №28 від 18.07.14 року, №36 від 17.07.14 року.
Відповідно до ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на апелянта (позивача).

Керуючись ст. 49, ч. 1 ст. 83, ст. ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.17 року у справі №904/1191/17 задовольнити частково.
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.04.17 року у справі №904/1191/17 скасувати.
Прийняти нове рішення.
В задоволенні позову відмовити.
Визнати недійсним договір №3/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2016 року, укладений між Військовою частиною НОМЕР_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ітербо", з додатковими угодами до договору №3/2 про спільний обробіток землі: №24 від 18.07.14 року, №28 від 18.07.14 року, №36 від 17.07.14 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 14.09.2017 року.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя О.С. Євстигнєєв