ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

07.09.2017 Справа № 917/186/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (вх. канцелярії суду № 7099 від 06.06.2017 р.) про відстрочку виконання рішення суду від 29.08.2016 р. по справі 917/186/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", 51010, вул. Театральна, 1, с. Бабайківка, Царичанський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 45А

про стягнення 1248718,21 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 довіреність від 25.04.2017р.

Від заявника (відповідача): ОСОБА_2 довіреність від 05.09.2017року

Суть справи: Розглядається заява про відстрочку виконання рішення суду від 29.08.2016 р. по справі 917/186/16 згідно ст. 121 ГПК України.

Представник боржника підтримав заяву та просить суд відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців посилаючись на скрутне економічне та фінансове становище.

Представник позивача проти задоволення вказаної заяви заперечував з підстав викладених у відзиві (вхід. №11103 від 07.09.2017р.). Зокрема посилається на те що обставини на які посилається боржник не є винятковими; що боржник не вживає жодних заходів, щодо погашення заборгованості; що відстрочення сплати наявного у відповідача боргу може носити негативний характер по відношенню до стягувач, який поставляв боржнику продукцію ще у 2015році та не одержав повного розрахунку, не зважаючи на вже надану боржнику розстрочку виконання рішення суду; боржником не надано доказів.

Розглянувши матеріали справи суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.08.2016року у справі №917/186/16 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" грошових коштів задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" 875389,15грн. основної заборгованості, 18593,94грн. інфляційних втрат, 232291,09 грн. пені, 13957,49 грн. 3% річних та 17103,48 грн. судового збору, розстрочивши виконання рішення згідно графіку:

до 01.10.2016р. - 96444,60 грн.

до 01.11.2016р. - 96444,60 грн.

до 01.12.2016р. - 96444,60 грн.

до 01.01.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.02.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.03.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.04.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.05.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.06.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.07.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.08.2017р. - 96444,60 грн.

до 01.09.2017р. - 96444,60 грн.

13.09.2016р. господарським судом Полтавської області видано наказ про примусове виконання рішення.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 року рішення господарського суду Полтавської області 29.08.2016 року у справі №917/186/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.08.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2016 у справі Господарського суду Полтавської області №917/186/16, залишено без змін.

При вирішенні заяви про відстрочку суд приймає до уваги наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим кодексом та Законом України Про виконавче провадження.

Згідно ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розглянувши матеріали поданої заяви та додані до неї документи, заслухавши пояснення представника заявника, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В заяві боржник посилається на важкий фінансовий стан з огляду на втрату ринків збуту, на загрозу банкрутства з огляду на відсутність джерел власних коштів та залучення для фінансування діяльності значних коштів джерел зовнішнього фінансування (кредитів банку); на наявність укладених вигідних зовнішньоекономічних контрактів, погодження графіків нових поставок з своїми контрагентами та відновлення роботи за раніше укладеними угодами, пошуком нових ринків збуту продукції; що заходи примусового виконання рішення матимуть своїм наслідком зупинення діяльності товариства та накопичення нових боргів при неможливості їх погашення; на наявність судових рішень про стягнень з підприємства заборгованості та ухвал судів, якими затверджено умови мирових угод з кредиторами про погашення заборгованості на умовах розстрочення.

До заяви додано баланс (звіт про фінансовий стан ТОВ "Лозівський молочний завод") станом на 30.06.2016рік та звіт аудитора за період з 01.01.2016року по 30.06.2016року, які не відображають дійсний фінансовий стан заявника на момент подання заяви в червні 2017року.

Посилання заявника на те, що він буде мати можливість виконати рішення через 12 місяців не обґрунтоване посиланням на будь-які докази. Додані до заяви копії контрактів (т.8, а.с.55-61; 64-68), укладених заявником з "CEOLITAS" SIA та "G.M. GROUP", Limited Liability Company, передбачають оплату товару на протязі 90 днів з дати митного оформлення товару, а узгоджені в додаткових угодах від 22.02.2017року та 13.03.2017року (т.8, а.с.62-63; 69-70) графіки поставки передбачають поставку в період з жовтня 2017року по червень 2018року, та, відповідно, оплату контрагентом за отриманий товар в період з листопада 2017року по липень 2018року (за контрактом №22/02 від 22.02.2017року), та з грудня 2017року по серпень 2018року (за контрактом №13/03 від 13.03.2017року).

В той же час, заявником не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у нього реальної можливості фактично виконати свої зобов'язання по поставці товару за цими контрактами з жовтня 2017року, як умови надходження коштів від контрагентів. Крім того, суд звертає увагу, що заявником не доведено, що коштів, які можуть надійти за товар по цим контрактам буде достатньо як для погашення заборгованості на виконання судових рішень та умов мирових угод, які вже укладені заявником, так і для виконання рішення по даній справі.

Посилання заявника на наявність рішень судів про стягнення з нього заборгованості та ухвал судів, якими затверджено умови мирових угод з кредиторами самі по собі не свідчать про відсутність реальної можливості виконати рішення по даній справі внаслідок обставин, які б мали виключний характер.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем не подано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Інших доказів, які б свідчили про реальний фінансовий стан боржника (відомості про рахунки у банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу) до заяви не додано.

Крім того, слід зазначити, поставка товару вартість якого була стягнута за рішенням суду відбулася за період з 01.04.2015року по 07.12.2015року, тобто відповідач не сплачує за отриманий товар більше ніж два роки.

За визначенням ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництвом є діяльність, яка ведеться на власний ризик, метою якої є отримання прибутку. В той же час, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто відсутність у боржника грошових коштів не є обставиною, яка може служити підставою для невиконання зобов'язання по оплаті.

Ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності відповідача, не може бути перекладений на позивача (стягувача), яким було фактично передана відповідачу власна продукція (товар).

Отже, невиконання відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. А подальше ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає йому істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

Верховний Суд України у п. 10 Постанови "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26 грудня 2003 року № 14 вказує, що суду у вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, керуючись особливим характером обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, суд звертає увагу що у рішенні Європейського суду (п.37 рішення у справі "Деркач та Палек проти України" (заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року) наголошується, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.04 по справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду.

Зі змісту ст. 121 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що Господарський процесуальний кодекс України не містить конкретних підстав та застережень відстрочки чи розстрочки, а лише встановлює критерії, що ускладнюють виконання рішення суду.

В зв'язку з тим, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33 і 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні боргу, дотримуючись балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 86, 121 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення від 29.08.2016 року по справі №917/186/16 відмовити.

Суддя Гетя Н.Г.