У Х В А Л А

04.09.2017 Справа № 910/2160/17

За заявою ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ"
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційні перспективи"
про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства
в межах справи№ 910/2160/17
за заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ"
пробанкрутство
Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:
від заявника:не з'явився
від боржника:Короткий Є.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/2160/17 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" в порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою Господарського суду м. Києва від 13.03.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором призначено Голову ліквідаційної комісії Федоренко В.П.

До Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.06.2017 заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства прийнято до розгляду в межах справи № 910/2160/17 та призначено її розгляд на 21.06.2017.

21.06.2017 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Сі".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.06.2017 відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 26.06.2017.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.06.2017 відкладено розгляд заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства на 31.07.17.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 31.07.2017 відкладено розгляд заяви у судовому засіданні на 21.08.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.08.2017 р. розгляд справи відкладено на 04.09.2017 р.

Представник заявника в судове засідання не з'явився, 04.09.2017 р. через канцелярію суду подав клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку з його перебуванням в іншому судовому процесі.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Суд відзначає, що на підставі ст. 28 Господарського процесуального кодексу України та ст. 244 Цивільного кодексу України заявник не був позбавлений можливості уповноважити будь-яку особу для представництва власних інтересів.

З огляду на викладене, судом було відмовлено в задоволення клопотання представника заявника про перенесення розгляду справи.

Представник боржника в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення заяви ОСОБА_1 заперечував повністю з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Розглянувши заяву ОСОБА_1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується така заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

25.05.2011 р. між ОСОБА_1 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" (покупець) був укладений договір відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. за реєстровим №2363 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору за цим договором продавець передає (відступає) покупцю частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційні перспективи» (Товариство), у розмірі 21 000,00 грн., що становить 50% Статутного капіталу Товариства (частка), а покупець зобов'язується прийняти її і сплатити продавцю ціну, вказану в пункті 2.1 договору.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що право власності на частку підтверджується статутом, зареєстрованим Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 07.05.2007 р., номер запису 1 025135.

Згідно з п. 2.1 Договору за домовленістю сторін вартість частки (ціна) складає 21 000,00 грн. Розрахунки за частку проводяться покупцем протягом 21 календарного дня з дати укладення цього договору, шляхом перерахування грошей на рахунок продавця, зазначений в цьому договорі (п. 2.2).

Відповідно до п. 4.1 Договору за домовленістю сторін зобов'язання продавця щодо передачі частки вважаються виконаними, а частка переданою покупцеві з моменту державної реєстрації нової редакції Статуту Товариства, в якій покупець визначений учасником товариства.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Інвестиційні перспективи» від 25.05.2011 р., затвердженим протоколом від 25.05.2011 р., вирішено надати згоду на відступлення (продаж) належної ОСОБА_1 частки в статутному капіталі Товариства, прийнято ТОВ «Імперіал-Сі» до складу учасників, а також затверджено розподіл часток у статутному капіталі.

Також на вказаних загальних зборах було затверджено нову редакції Статуту ТОВ «Телеканал «Тоніс», а 26.05.2011 р. було проведено державну реєстрацію такої редакції Статуту.

Підставою для звернення ОСОБА_1 із даною заявою про недійсність Договору є те, що, на думку заявника, такий договір був укладений проти її справжньої волі та внаслідок застосування психологічного тиску.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 вказує, що оскаржуваний договір було вчинено проти її справжньої волі, на вкрай невигідних для неї умовах, а також внаслідок психічного тиску та погроз застосувати насильство по відношенню до близьких, а саме до фактичного власника (бенефіціара) ТОВ «Телеканал «Тоніс» - ОСОБА_6

Заявниця зазначає, що відступлення (продаж) її частки було здійснено за номінальною вартістю, що не відповідала її ринковій вартості на момент укладення Договору, а за відсутності психологічного тиску та залякування ОСОБА_6, оскаржуваний Договір нею б не був укладений.

У відповідності з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Вищий господарський суд України зазначає, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, ненадання технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

За змістом пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судовому практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Проте, в будь-якому випадку, в силу приписів ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог належними та допустимими доказами.

Суд відзначає, що заявником не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту застосування саме до неї як сторони (продавця) за Договором психологічного та/або фізичного насильства під час укладення такого договору.

При цьому, на загальних зборах учасників ТОВ «Інвестиційні перспективи» 25.05.2011 р. ОСОБА_1 особисто була присутня і повідомила про відступлення належної їй частки, яка була повністю оплачена, та її вихід зі складу учасників такого товариства.

Тобто, заявником самостійно на власний розсуд було відчужено належну їй частку в статутному капіталі ТОВ «Інвестиційні перспективи», отримано за таке відчуження грошові кошти, за наслідком чого були внесені відповідні зміни до Статуту Товариства.

Більш того суд відзначає, що з моменту укладення спірного Договору та до моменту звернення до суду із даною заявою (01.06.2017 р.) пройшло більш ніж 6 років, проте жодних доказів звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів про застосування до неї психологічного та/або фізичного насильства матеріали справи не містять.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Інвестиційні перспективи» в силу статті 231 ЦК України, оскільки жодними належними та допустимими доказами обставини щодо застосування до заявника фізичного чи психічного тиску не були нею підтверджені.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. - друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

В той же час, у поданій заяві ОСОБА_1 підставами для визнання недійсним Договору вказує, що такий договір був укладений нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску, тобто відсутні ознаки добровільності укладеного правочину.

Більш того, обґрунтовуючи невигідність умов, за яких ОСОБА_1 був укладений Договір, остання вказує на те, що відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Інвестиційні перспективи» відбулося за номінальною його вартістю, а не за реальною.

При цьому, жодних доказів на підтвердження того, якою саме була реальна ціна корпоративних прав, відчужених за Договором, матеріали справи не містять, а заявником не було надано суду.

Також суд звертає увагу, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов'язку з проведення оцінки вартості частки в статутному капіталі перед її відчуженням, та необхідності визначення її ринкової вартості.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Заявник не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

За таких обставин, у задоволенні вимог про визнання недійсним Договору необхідно відмовити.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями п. 2.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів заявника, про захист яких він просить суд у позові, боржником не порушено, і суд відмовляє заявнику у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал-СІ" про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) частки в статутному капіталі товариства відмовити повністю.

Суддя А.В. Яковенко