КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/27148/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Разіної Т.І.

Коротун О.М.

за участю представників сторін:

від позивача : Лялюк Л.В. - представник за дов. №062/15/1/03-19 від 04.01.2017 року;

від відповідача : Павлова О.М. - представник за дов. б/н від 10.12.2015 року,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року

у справі №910/27148/15 (судя: Борисенко І.І.)

за позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

про стягнення 203 437,34 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

про визнання недійсним з моменту укладення договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі - позивач за первісним позовом) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" (далі - відповідач за зустрічним позовом) про стягнення 152748,00 грн основного боргу (за період з листопада 2014 року по вересень 2015 року) за договором №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року, 30365,98 грн пені, 18361,90 грн інфляційних втрат, 1961,46 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року.

09.12.2015 року через канцелярію до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про визнання недійсним з моменту укладення Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами, які є невід'ємними частинами договору: Додаток №1 до Договору № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року, Додаткову угоду № 1 від 03.09.2012 року; Додаткову угоду № 2 від 01.10.2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01.11.2012 року, Додаткову угоду № 4 від 01.11.2012 року, Додаткову угоду № 5 від 15.05. 2013 року, Додаткову угоду № 6 від 01.06. 2013 року, Додаткову угоду № 7 від 20.08.2013 року, Додаткову угоду № 8 від 08.10. 2013 року, Додаткову угоду № 9 від 28.10.2013 року, Додаткову угоду №10 від 01.11.2013 року, Додаткову угоду №11 від 01.11.2014 року, Додаткову угоду № 12 від 01.06.2014 року, Додаткову угоду № 13 від 01.06.2014 року, Додаткову угоду № 14 від 23.06.2014 року, Додаткову угоду № 15 від 01.11. 2014 року.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що оспорюваний договір не містить у собі усіх істотних ознак договору сервітуту, зокрема договір не містить погодження сторонами місця встановлення сервітуту, натомість у договорі зафіксоване надання в користування житлових та нежитлових будинків комунальної власності без визначення характеристик домоволодінь, їх технічної документації, належності вказаного домоволодіння на праві власності відповідачу, порядку доступу позивача до домоволодіння, стану об'єкту сервітуту на момент укладення договору. Також, позивач за зустрічним позовом послався на відсутність у відповідача на момент укладення договору господарської (спеціальної) правосуб'єктності (ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України) щодо розпорядження об'єктами розміщення. Так, на праві господарського відання за відповідачем закріплено майно нежитлового фонду, тоді як з додатку №1 до договору вбачається, що останній містить перелік адрес будинків, які за своїми ознаками та характеристиками є об'єктами житлового фонду. Отже, за висновком позивача за зустрічним позовом договір разом додатком №1 та додатковими угодами підлягає визнанню недійсним, оскільки зміст договору суперечить вимогам чинного законодавства, а саме положенням ст. 382 Цивільного кодексу України (ч.1 ст. 203, ст. 207 Цивільного кодексу України), оскільки відповідач не мав повноважень на укладення договору в цілому.

Позивачем за зустрічним позовом подав до суду першої інстанції уточнення до зустрічної позовної заяви, згідно яких позивач вказує, що відповідно до преамбули договору вбачається, що у якості підписанта вказаного договору виступає КП "Київжмтлоспецексплуатація", в особі заступника начальника дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 21.02.2012 року за № 155/1/19-765. Відповідно до змісту вказаної довіреності вбачається, що довіреність підписана ОСОБА_6, який є начальником КП "Київжитлоспецексплуатація", та який діє на підставі статуту, проте, статут КП "Київжитлоспецексплуатація", на момент укладення договору не містить у собі відомості щодо наявності у складі підприємства такого структурного підрозділу як Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Крім того, позивач за зустрічним позовом звертає увагу суду на ту обставину, що вказаною довіреністю ОСОБА_6 надані повноваження ОСОБА_5 на укладення договорів від імені Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Проте, із преамбули договору вбачається, що договір укладений безпосередньо КП "Київжитлоспецексплуатація", але підписаний ОСОБА_5, якому надано право діяти виключно від імені Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Отже, позивач за зустрічним позовом стверджує, що договір укладений особою, у якої були відсутні будь-які повноваження на його підписання, на момент укладення.

17.05.2016 року через відділ діловодства суду першої інстанції від позивача за первісним позовом надійшла заява про збільшення розміру первісних позовних вимог. Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач збільшив розмір позовних вимог у зв'язку з донарахуванням відповідачу плати за договором до закінчення строку його дії - до 31.12.2015 року (за жовтень 2015, листопад 2015, грудень 2015) у розмірі 45466,20 грн. Разом сума заборгованості за договором за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року включно складає 198 214,20 грн. Також, відповідно до вказаної заяви позивач просив стягнути з відповідача 39 205,34 грн пені, 21202,51 грн інфляційних втрат, 2585,53 грн 3% річних.

Крім того, позивачем за первісним позовом до суду було подано заяву, відповідно до приписів ст. 257, 261 ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України про застосування строків позовної давності до вимог ТОВ "Трест Укртелебуд" за зустрічним позовом, оскільки позивачем за зустрічним позовом пропущено передбачений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору №08-С/252 про встановлення сервітуту недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" заборгованість в розмірі 198 214,20 грн, 39 182,92 грн пені, 21 202, 51 грн інфляційних втрат, 2 585,53 грн 3% річних та 3 917,78 грн судового збору. У решті первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням від 06.09.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року у справі № 910/27148/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, незастосування судом першої інстанції до даних правовідносин постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», про те, що правочин не є вчиненим у разі відсутності його державної реєстрації.

Так, скаржник вказав, що у позивача були відсутні права укладати договір, оскільки останній не є власником спірного майна та не наділений правами господарського відання чи оперативного управління стосовно спірного майна, колегією суддів також визнано безпідставними.

Крім того, на думку скаржника судом першої інстанції при дослідженні доказу (рішення КМДА від 02.12.2010 року) не враховано наявність у матеріалах справи інших доказів, якими спростовується правомірність віднесення об'єктів розміщення до комунального майна (листи споживачів телекомунікаційних послуг, листи та відповіді з Департаменту комунальної власності м. Києва, відповіді на адвокатські запити, тощо).

Також, скаржник зазначив, що ним були виконані положення ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації».

При цьому, скаржник посилається на порушення прав мешканців (власників квартир у зазначених будівлях), а саме, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання згоди всіх співвласників багатоквартирних будинків, що визначені у переліку у додатку № 1 до договору на передання вказаних будинків до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2016 року у справі № 910/27148/15 апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" прийнята до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 05.09.2017 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року по справі №910/27148/15 залишити без змін а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

01.08.2012 року між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (підприємство), в особі заступника начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності № 155/1/19-765 від 21.02.2012 року, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" (сервітуарій), в особі директора ОСОБА_7, який діє на підставі статуту, які керувались рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 року №378/5765 "Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій", укладено Договір № 08-С/252 про встановлення сервітуту (далі - договір) предметом якого відповідно до умов договору є обмежене право користування сервітуарієм житловими та нежитловими будівлями комунальної власності (об'єкти розміщення) для розміщення сервітуарієм своїх телекомунікаційних мереж, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 2.3. договору загальна плата за даним договором становить 7 399,20 грн, в тому числі 20% ПДВ, що становить 1233,20 грн за один календарний місяць, яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів.

Згідно з п. 3.1.1. договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі вносити плату, передбачену договором.

Відповідно до п.п. 8.1., 8.2. договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.10.2012 року. Договір вважається пролонгованим з строком дії до 31.12.2012 року, у випадку підтвердження сервітуарієм виконання ним п. 3.1.5. договору до моменту закінчення строку дії договору 31.10.2012 року.

Додатком № 1 до договору № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року встановлено адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж.

В подальшому як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сторонами було укладено наступні правочини про внесення змін до договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року, а саме: додаткову угоду № 1 від 03.09.2012 року; додаткову угоду № 2 від 01.10.2012 року, додаткову угоду № 3 від 01.11.2012 року, додаткову угоду № 4 від 01.11.2012 року, додаткову угоду № 5 від 15.05.2013 року, додаткову угоду № 6 від 01.06.2013 року, додаткову угоду № 7 від 20.08.2013 року, додаткову угоду № 8 від 08.10.2013 року, додаткову угоду № 9 від 28.10.2013 року, додаткову угоду №10 від 01.11.2013 року, додаткову угоду №11 від 10.02.2014 року, додаткову угоду № 12 від 01.06.2014 року, додаткову угоду № 13 від 01.06.2014 року, додаткову угоду № 14 від 23.06. 2014 року, додаткову угоду № 15 від 01.11.2014 року.

Вказаними укладеними додатковими угодами до договору, вносились зміни до договору, в частині розміру плати, строку дії останнього та додатку № 1 до договору.

Так, додатковою угодою №11 від 10.02.2014 року, додатковою угодою №13 від 01.06.2014 року, додатковою угодою №14 від 23.06.2014 року зокрема внесено зміни в п. 8.1., 8.2 договору та визначено, що даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скроплення печатками сторін і діє до 31.12.2015 року.

Додатковою угодою №15 від 01.11.2014 року зокрема внесено зміни в п. 2.3 договору та визначено, що загальна плата за даним договором становить 15155,40 грн, в т.ч ПДВ 2525,90 грн за один календарний місяць, яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів.

Щодо правомірності укладання спірного договору між позивачем та відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1 - 3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору, відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно зі статтями 6 та 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, відповідно до закону, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування та оренду.

Відповідно до припису ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

Відповідно до роз'яснень Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об'єктах комунальної власності, що викладені у листі від 07.06.2005 року № 4484, посилаючись на ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" рекомендовано для цих цілей, укладати договір на право користування чужим майном ( сервітут ) у встановленому законодавством порядку (глава 32 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів.

Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про столицю України - місто-Герой Київ" передбачено, що Київська міська рада в межах своєї компетенції має право встановлювати порядок утримання та експлуатації об'єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що належною правовою підставою приналежності спірних будинків до власності територіальної громади міста Києва є рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва", яким визначено перелік будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, куди й увійшли спірні будинки, де розміщено обладнання відповідача.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, щодо вилучення спірних будинків із Переліку об'єктів територіальної громади міста Києва, визначеного рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Крім того, об'єкти розміщення, відповідно до додатку №1 до Договору, зазначені в адресному переліку об'єктів комунальної власності, що перебувають на праві господарського відання та на балансі КП «Дирекція з УОЖФ Подільського р-ну», КП «Жиитлосервіс оболонь» КП «Житлосервіс «Приозерне», КП «Керуюча дирекція» Шевченківської у м. Києві ради, КП «Спецжитлофонд», КП ЖУОЖФ «Голосіївського р-ну, КП УЖГ «Печерська брама» , КП УЖГ «Хрещатик», КП УЖГ Дарницького р-ну м. Києва.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника щодо відсутності у позивача права укладати договір, оскільки останній не є власником спірного майна та не наділений правами господарського відання чи оперативного управління стосовно спірного майна, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 року, а саме п.2 - КП "Київжитлоспецексплуатація" є єдиною уповноваженою особою на укладення договорів на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання в об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва.

В подальшому, рішенням Київської міської ради 464/1328 від 14.05.2015 року внесено зміни та доповнення в рішення №378/5765.

Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 рішення № 378/5765 (із змінами та доповненнями) Київська міська рада доручила Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, таких як: нежитлові будинки, інженерні та інші споруди, а також будинки та інфраструктурні об'єкти житлового фонду, передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій; Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" укладати договори на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах, зазначених у пункті 1 цього рішення. Плата за розміщення телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах, зазначених у пункті 1 цього рішення, щомісячно у формі попередньої оплати перераховується суб'єктами господарювання, згідно з умовами договору, на поточний рахунок Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація".

Законність зазначеного рішення встановлено під час розгляду справи №2а-16531/12/2670 за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 14.07.2011 року № 378/5765, за результатами розгляду якої встановлено відповідність вказаного рішення вимогам законодавства.

Отже відповідно до положень ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації « та рішення №378/5765, договори на використання будівель комунальної власності територіальної громади міста Києва для розміщення телекомунікаційних мереж і обладнання повинні укладатися з особою, уповноваженою власником майна, а саме позивачем.

З огляду на викладене, посилання скаржника стосовно виконання ним положень ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації» є невірним розумінням змісту норми матеріального права, оскільки укладання скаржником договорів з мешканцями квартир, як абонентами (споживачами), телекомунікаційних послуг не регулюють речових відносин щодо надання права на обмежене користування місцями для розміщення телекомунікаційних мереж у будівлях комунальної власності, стороною яких є власник будівель комунальної власності, уповноважена ним особа, якою згідно Рішення №378/5765 є - позивач.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що укладання скаржником із власниками квартир у спірних будівлях договорів про надання послуг інтернет-зв'язку не являється виконанням скаржником ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації» (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 02.12.2015 року №910/6081/14).

Посилання скаржника на порушення прав мешканців (власників квартир у зазначених будівлях), а саме, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання згоди всіх співвласників багатоквартирних будинків, що визначені у переліку у додатку № 1 до договору на передання вказаних будинків до комунальної власності територіальної громади м. Києва, не приймається колегією суддів, як належне, оскільки власниками квартир у багатоквартирних будівлях комунальної власності територіальної громади міста Києва, що зазначені у додатку №1 до договору та змін до нього, рішення №284/5096, рішення №378/5765 та договір із змінами не оскаржувались у судовому порядку.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що скаржник виступає від імені осіб, які не делегували йому таких повноважень та фактично виходить за межі предмета спору у даній справі, так як позов про визнання договору недійсним не являється позовом про захист права власності інших осіб права та інтереси яких порушені.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, дійсність правочину - це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено нормами статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного кодексу України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що при укладанні спірного договору сторонами дотримано вимог щодо форми, змісту та істотних умов.

Щодо посилання скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення на постанову Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними», про те, що правочин не є вчиненим у разі відсутності його державної реєстрації, колегія суддів відзначає наступне, так нормами ст.ст. 404-406 Цивільного кодексу України не передбачено обов'язковості державної реєстрації договору сервітуту нерухомого майна, відповідно відсутність реєстрації договору не свідчить про його недійсність та не є підставою для визнання його недійсним (аналогічна позиція міститься в постановах Вищого господарського суду України від 01.09.2015 року №916/729/15-г та від 22.07.2015 року №916/946/14).

Тобто, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, щодо обов'язкової державної реєстрації спірного договору, оскільки чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язковості державної реєстрації договору сервітуту (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 21.03.2017 року).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як наладжене твердження скаржника що обов'язковою складовою договору є наявність у додатках до договору плану об'єкту сервітуту, визначення меж встановлення сервітуту та доступу, технічної документації, не беруться судом до уваги, оскільки вимогами чинного законодавства (ст. 401-406 Цивільного кодексу України) не передбачена обов'язковість зазначених складових, а їх відсутність не є підставою, з якою законодавство пов'язує визнання договору недійсним.

Посилання скаржника на п.п. 7.4., 7.5. розпорядження КМДА 12.05.2011№ 715 "Про окремі питання виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" із змінами та доповненнями, на адвокатські запити до районних в місті Києві державних адміністрацій та відповіді на них стосовно кількості приватизованих квартир у будівлях комунальної власності не впливають на правовідносини між сторонами за договором № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року, оскільки як було зазначено раніше, належних та допустимих доказів, щодо вилучення спірних будівель із Переліку об'єктів територіальної громади міста Києва, визначеного рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 відповідач не надав. Жодних рішень прийнятих Київською міською радою в межах наданих повноважень з приводу відчуження (вилучення) спірних будівель за договором із комунальної власності матеріали справи не містять.

Таким, чином, вищевикладене спростовує докази скаржника (листи споживачів телекомунікаційних послуг, листи та відповіді з Департаменту комунальної власності м. Києва, відповіді на адвокатські запити, тощо), якими заперечується право власності сторони на об'єкти розміщення.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд критично відноситься до листа-відповіді Департаменту комунальної власності від 15.12.2015 року №062/111/23-13787 на адвокатський запит ОСОБА_8 від 08.12.2015 року №40/2015, про відсутність інформації про особу, якій належать об'єкти нерухомого майна, щодо якого встановлено сервітут за договором, якими заперечується право власності сторони на об'єкти розміщення обладнання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Так, у запитуваній інформації адвокатом не зазначено сторін за договором , а також не було надано переліку об'єктів, що зазначені у додатку 3 1 до договору для їх ідентифікації на предмет встановлення власника майна.

Оскільки, Департамент комунальної власності міста Києва не є стороною за договором, не веде облік зазначених договорів, тому у відповіді зазначено про відсутність запитуваної інформації, відповідно Департамент не міг надати вірної інформації щодо спірні будівлі за договором не є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що скаржник в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що їм було надано належні та допустимі докази щодо відсутності права власності у позивача на об'єкти розміщення.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на підписання спірного договору з боку позивача не уповноваженим представником, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У відповідності до приписів статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

09.03.2011 року наказом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" №38 створено відокремлений підрозділ Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (філію) - Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру підприємців та організацій України, Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж, як структурний підрозділ, філія Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" - зареєстровано Шевченківською районною в місті Києві адміністрацією 09.03.2011 року та на даний час не припинено її діяльності.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що на момент підписання між сторонами, договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року діяла редакція Положення про Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затверджена Наказом №79 від 21.04.2011 року, при внесенні змін до договору діяла редакція Положення про Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затверджена Наказом № 195 від 16.10.2014 року.

Згідно з п.1.1. Положення про дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затвердженої наказом №79 від 21.04.2011 року Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" є відокремленим підрозділом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" без статусу юридичної особи та має організаційно правову форму - філія.

Відповідно до п. 1.6. Положення, затвердженого наказом № 79 від 21.04.2011 року та Пунктом 1.7. Положення, затвердженого наказом № 195 від 16.10.2014 року, довіреність уповноважує начальника Філії управляти справами Філії. Начальнику Філії можуть видаватися і інші довіреності, що уповноважують начальника філії або осіб, вказаних у довіреності, на здійснення окремих дій від імені підприємства.

Як вбачається з довіреності №155/1/19-765 від 21.02.2012, наданої заступнику начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_5 комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" уповноважено його на укладення договорів в інтересах підприємства, тому, як правильно встановлено судом першої інстанції 01.08.2012 року договір був укладений в порядку передбаченому чинним законодавством та в межах наданих повноважень представнику.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на відсутність в статуті позивача, в редакції 2000 року, даних про структурний підрозділ не спростовує законність його створення в подальшому, так само, як і підписанням заступником начальника Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" спірного Договору, на підставі довіреності №155/1/19-765 від 21.02.2012 року.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою ст. 241 Цивільного кодексу України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, зі змісту норми частини першої ст. 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції між сторонами укладались додаткові угоди до договору, а саме додаткову угоду № 1 від 03.09.2012 року; додаткову угоду № 2 від 01.10.2012 року, додаткову угоду № 3 від 01.11.2012 року, додаткову угоду № 4 від 01.11.2012 року, додаткову угоду № 5 від 15.05.2013 року, додаткову угоду № 6 від 01.06.2013 року, додаткову угоду № 7 від 20.08.2013 року, додаткову угоду № 8 від 08.10.2013 року, додаткову угоду № 9 від 28.10.2013 року, додаткову угоду №10 від 01.11.2013 року, додаткову угоду №11 від 10.12.2014 року, додаткову угоду № 12 від 01.06.2014 року, додаткову угоду № 13 від 01.06.2014 року, додаткову угоду № 14 від 23.06.2014 року, додаткову угоду № 15 від 01.11.2014 року.

Доказами укладання спірного договору спрямоване на реальне настання правових наслідків, що як вбачається з матеріалів справи, є той факт, що з 2012 по 2015 року відповідач користувався будівлями комунальної власності, здійснював оплату за договором (копії банківських виписок), що свідчить про схвалення останнім спірного договору, в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним з моменту укладення договору 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом, Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами ст.ст. 253 - 255 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, враховуючи, що судом відмовлено в зустрічному позові з підстав його матеріально-правової необґрунтованості, наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Щодо часткового задоволення судом першої інстанції первісного позову, Київський апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем за первісним позовом, всупереч умов спірного договору (в тому числі в редакції додаткової угоди №15 від 01.11.2014 року до договору) оплати в розмірі 15155,40 грн на місяць, відповідно до п. 2.3. договору, за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року в повному обсязі не вносились.

З огляду на викладене, Київський апеляційний госпордарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення первісних позовних вимог в частині стягнення з відповідача за первісним позовом 198214,20 грн основного боргу за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року за договором.

Щодо позовних вимог про стягнення 39 205,34 грн пені, 21202,51 інфляційних втрат та 2 585,53 грн 3% річних, суд вказує наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.1. договору за несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 даного договору, сервітуарій сплачує підприємству пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року N14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Київський апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок пені погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо стягнення 39182,92 грн пені.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, Київський апеляційний господарський суд погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо стягнення 2585,53 грн 3% річних та 21202,51 грн інфляційних втрат.

Колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Таким чином, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року у справі №910/27148/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2016 року у справі №910/27148/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/27148/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Т.І. Разіна

О.М. Коротун