ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа № 922/1706/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 08.08.2017)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 52/КБ/Ю від 26.12.2016)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер», с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область (вх. 2418 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2017 у справі № 922/1706/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Компанія Едельвейс», м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер», с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область, Харківська область

про стягнення 823353,31 грн. та визнання недійсною додаткової угоди від 05.02.2016 (без номера) до договору поставки комбікормової продукції №13-11/76/2015/КБ/0 від 24.11.2015, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.06.2017 у справі № 922/1706/17 (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено повністю. Визнано недійсною додаткову угоду від 05.02.2016 (без номера) укладену до договору поставки комбікормової продукції №13-11/76/2015/КБ/0 від 24.11.2015, з моменту її укладення. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Компанія Едельвейс» 823353,31 грн., з яких 680000,00 грн. - основного боргу, 117420,16 грн. - інфляційне збільшення боргу, 25933,15 грн. - 3 % річних та судовий збір у розмірі 13950,30 грн.

Відповідач з даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване ним рішення та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Крім того, відповідача просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач послався на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що оспорювана позивачем додаткова угода укладена в процесі виконання умов основного договору поставки і стосується не лише прощення боргу, але й комплексу інших заходів, спрямованих на вирішення питань виконання договору його сторонами. Крім того, відповідач вважає, що право директора підприємства позивача підписувати договори не обмежено нічим іншим, ніж повноваженнями загальних зборів учасників товариства на затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, а також визначення організаційної структури Товариства. При укладенні оспорюваної додаткової угоди жодних повноважень на затвердження внутрішніх процедур не відбулося, організаційна структура спірною угодою не визначалась, а тому відповідач вважає, що директор цілком правомірно, з належним обсягом повноважень, уклав спірну угоду.

Також, обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач зазначив, що підпунктом 5 пункту 4.3. Статуту підприємства позивача у відповідній редакції визначено повноваження загальних зборів учасників на погодження укладання правочинів щодо переведення боргу, відступлення права вимоги, надання або отримання консультаційних послуг, укладення правочинів. Саме на цю норму посилався місцевий господарський суд як на підставу задоволення позову і визнання спірної додаткової угоди недійсною, оскільки до інших правочинів угода про прощення боргу фактично не належить. Однак відповідач вважає, що до правочинів можна віднести будь-яку дію, направлену на виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, яких товариством щодня вчиняється велика кількість, отже погодження усіх без винятку правочинів паралізує роботу товариства, адже загальні збори учасників товариства мають у такому разі скликатися щоденно. Це аж ніяк не відповідає статусу директора товариства, затвердженому в пункті 4.12. Статуту.

Крім того, при комплексному підході до оцінки доказів, відповідач просить взяти до уваги те, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб не містить жодної інформації про обмеження повноважень директора на підписання договорів. У відповідності до постанови Вищого господарського суду України від 07 квітня 2015 року у справі № 903/1047/14 (реєстраційний номер рішення 43526885) враховуючи відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців будь-яких обмежень щодо повноважень директора, оспорюваний документ був підписаний директором без перевищення статутних повноважень керівника.

Відповідач наголошує, що матеріалами справи підтверджується належне виконання умов ОСОБА_3 угоди з боку ТОВ «Курганський Бройлер» та, відповідно, прийняття цього виконання позивачем. Враховуючи вищезазначене, ТОВ «ТБ «Компанія Едельвейс» своїми діями схвалило спірну угоду, а відтак вона є дійсною, що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Водночас скаржник вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи в частині визначення розміру коштів, сплачених відповідачем на користь позивача за ОСОБА_3 угодою, оскільки згідно наявних у справі копій виписок з банківських рахунків, відповідачем за період з 09.02.2016 по 15.02.2016 своєчасно та згідно графіку погашення боргу здійснено оплату 5034713,30 грн., а не 4898843,00 грн., як помилково встановив суд. Всі вищезазначені доводи свідчать про належне виконання відповідачем умов оспорюваної ОСОБА_3 угоди та відсутність правових підстав для визнання її недійсною.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 задоволено клопотання відповідача про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, прийнято апеляційну скаргу відповідача до провадження та призначено до розгляду на 05.09.2017 о 12:30 год.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2017 призначено суддю-доповідача ОСОБА_4 та визначено для розгляду справи № 922/1706/17 склад колегії суддів: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А., суддя Пелипенко Н.М.

05.09.2017 відповідач надав додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх. № 9254), в яких просив суд визнати поважною причину неподання платіжних доручень про сплату заборгованості в сумі 5034713,30 грн. та долучити їх до матеріалів справи.

Позивач не скористався своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надав суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Частинами першою та другою статті 101 та пункту 7 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні 05.09.2017 уповноважених представників позивача та відповідача, які підтримали свої правові позиції по справі, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер», с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область (вх. 2418 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2017 у справі № 922/1706/17 підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, 24.11.2015 між ТОВ «Торгівельний будинок «Компанія Едельвейс» (постачальник) та ТОВ «Курганський бройлер» (покупець) було укладено Договір поставки комбікормової продукції № 13-11/76/2015/КБ/О (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору предметом даного договору є поставка комбікормової продукції для вирощування птиці бройлерів та тварин, що в вирощується на фермах (надалі - продукція), найменування, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначені специфікаціями до договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію продукції.

Згідно з пунктом 4.1. Договору вартість, кількість, найменування, одиниця виміру продукції визначається у специфікаціях до даного договору.

У пункті 4.2. Договору сторони погодили, що загальна сума даного договору складається з вартості отриманої та оплаченої продукції протягом строку дії даного договору.

Пунктом 4.3. Договору обумовлено, що розрахунок за продукцію здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленої продукції на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 банківських днів з дати поставки продукції та належним чином оформлених документів, зазначених у пункті 3.11. даного Договору.

05.02.2016 сторонами Договору укладено ОСОБА_3 угоду без номера (далі - ОСОБА_3 угода).

У пункті ОСОБА_3 угоди сторони підтвердили, що на дату укладення цієї додаткової угоди, на виконання договору поставки комбікормової продукції № 13-11/76/2015/КБ/О від 05.02.2016, позивач, як постачальник за вказаним договором, здійснив поставку комбікорму ПК 6-6 та ПК 6-6 Ф на загальну суму 11239159,20 грн., в тому числі ПДВ відповідно до перелічених видаткових накладних.

У пункті 2 ОСОБА_3 угоди сторони вказали, що частково за взаємною згодою сторін, товар був повернутий на загальну суму 1608869,40 грн., в тому числі ПДВ відповідно до перелічених у додатковій угоді накладних.

Згідно пункту 6 ОСОБА_3 угоди сторони дійшли згоди, що на дату укладання даної додаткової угоди, покупець - відповідач сплатив 3915576,50 грн., в тому числі й ПДВ за переліченими платіжними дорученнями.

На дату укладання даної угоди заборгованість відповідача за поставлений товар складає 5714713,30 грн. (пункт 7 ОСОБА_3 угоди).

У пункті 8 ОСОБА_3 угоди сторони погодили графік погашення відповідачем суми боргу в розмірі 5034713,30 грн. у наступному порядку: погашення суми боргу внесення платежів у розмірі 719244,76 грн. таким чином: до 10.02.2016 включно; до 12.02.2016 включно; до 16.02.2016 включно; до 18.02.2016 включно; до 22.02.2016 включно; до 26.02.2016 включно; до 29.02.2016 включно.

Пунктом 9 ОСОБА_3 угоди сторони погодили, що у разі сплати частини боргу в затвердженому в п. 8 порядку постачальник здійснить прощення боргу, що виник за договором з сумі 680000,00 грн. та сторони не будуть застосовувати одна до одної штрафних санкцій, передбачених договором та/або чинним законодавством України, у тому числі пені, 3% річних, інфляційних витрат, штрафів.

Згідно пункту 10 ОСОБА_3 угоди, відповідач, як покупець за договором погоджується, що у разі не виконання умов даної додаткової угоди з боку покупця (відповідача), обов'язок позивача щодо прощення боргу у розмірі 680000,00 грн., що передбачено пунктом 9 додаткової угоди не буде мати юридичної сили та позивач буде мати право вимагати від відповідача оплати поставленого товару в повному обсязі.

Звертаючись до господарського суду позивач послався на наявність правових підстав для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки директор ТОВ «ТД «Едельвейс»- ОСОБА_5 всупереч пунктів 4.2., 4.3, 4.3.2. Статуту Товариства (в редакції від 17.12.2015, що діяла на час підписання вказаної додаткової угоди), без попереднього погодження загальних зборів учасників ТОВ «ТБ «Компанія Едельвейс» уклав дану угоду, тобто діяв із перевищенням повноважень. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 680000,00 грн., оскільки відповідач не виконав прийнятий на себе обов'язок по оплаті товару за договором поставки комбікормової продукції №13-11/76/2015/КБ/0 від 24.11.2015. Також, у зв'язку із невиконанням договору позивачем також нараховано та заявлено до стягнення 117420,16 грн. - інфляційного збільшення боргу та 25933,15 грн. - 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції послався на те, що оспорювана ОСОБА_3 угода до Договору № 13-11/76/2015/КБ/О від 24.11.2015 підписана від імені ТОВ «ТБ « Компанія Едельвейс» її директором ОСОБА_5, який діяв на підставі Статуту товариства, та скріплена печаткою товариства.

Судом встановлено, що згідно положень Статуту ТОВ «ТБ «Компанія Едельвейс», (в редакції від 17.12.2015р. держ. реєстрації 31.12.2015), що діяла на час підписання вказаної додаткової угоди до договору, вищим органом товариства є загальні збори учасників. Загальні збори учасників мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі тих, що передані загальними зборами учасників до компетенції виконавчого органу товариства (пункт 4.2. Статуту).

До компетенції загальних зборів Учасників товариства належить, зокрема: погодження укладання договорів поруки, застави, позики, отримання кредиту, страхування, купівлі-продажу корпоративних прав, купівлі-продажу нерухомості, купівлі - продажу основних засобів товариства, цінних паперів (підпункт 4 пункту 4.3. Статуту); погодження укладання правочинів щодо переведення боргу, відступлення права вимоги надання або отримання консультаційних послуг, укладення правочинів (підпункт 5 пункту 4.3. Статуту); затвердження річних звітів та бухгалтерській балансів, розподіл прибутку та збитків товариства (підпункт 9 пункту 4.3. Статуту).

Відповідно пункту 4.3.2. Статуту товариства питання, що віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників, не можуть бути передані на вирішення виконавчого органу товариства, яким згідно пункту 4.12. Статуту є Директор, обраний Загальними зборами учасників.

Проаналізувавши вказані умови Статуту позивача суд першої інстанції визначився, що під час укладання даної ОСОБА_3 угоди виконавчим органом товариства (директором ОСОБА_5Г.) перевищено свої повноважені передбачені Статутом, що свідчить про недійсність прощення боргу покупця, оскільки під час укладання оспорюваної ОСОБА_3 угоди до Договору керівник ТОВ «ТБ «Компанія Едельвейс» на виконання умов Статуту товариства, мав отримати відповідне погодження загальних зборів. Враховуючи те, що директор, як виконавчий орган товариства, не звертався за погодженням укладення такого правочину до загальних зборів, тому такий правочин укладено ним з перевищенням повноважень, що суперечить вимогам статуту і закону.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що недотримання зазначених вимог тягне за собою визнання правочину - ОСОБА_3 угоди до Договору щодо припинення зобов'язання прощенням боргу недійсним в силу статті 215 Цивільного кодексу України, а тому позов в частині вимог про визнання недійсною ОСОБА_3 угоди від 05.02.2016, укладеної до Договору поставки комбікормової продукції від 24.11.2015 № 13-11/76/2015/КБ/0, з моменту її укладення, є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Місцевим господарським судом також встановлено, що згідно пункту 10 ОСОБА_3 угоди, відповідач, як покупець за договором, погоджується, що у разі не виконання умов даної додаткової угоди з боку покупця (відповідача), обов'язок позивача щодо прощення боргу у розмірі 680000,00 грн., що передбачено пунктом 9 додаткової угоди не буде мати юридичної сили та позивач буде мати право вимагати від відповідача оплати поставленого товару в повному обсязі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції зясовано, що відповідач на виконання зобов'язань за додатковою угодою здійснив оплату суми боргу у розмірі 4898843,00 грн., а саме здійснив оплату 09.02.2016 у розмірі 1560078,70 грн.; 10.02.2016 у розмірі 3310944,06 грн., та 15.02.2016 на суму 27820,24 грн., що підтверджується банківськими виписками по особистому рахунку позивача із призначенням платежу: "опл.зг.дод.уг. від 05.02.2016р. до дог. №13-11/762015/КБ/О від 24.11.2015 за комбікорм (Курганський бройлер)", які містяться у матеріалах справи.

Враховуючи те, що у пункті 8 ОСОБА_3 угоди сторони погодили, що відповідач повинен сплатити позивачу суму у розмірі 5034713,30 грн., але фактично сплачено 4898843,00 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача обов'язку щодо прощення відповідачу суми боргу у розмірі 680000,00 грн., а відповідно до цього позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача вищевказаної суми є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, судом задоволено вимоги позивача і в частині стягнення з відповідача 117420,16 грн. інфляційного збільшення боргу та 25933,15 грн. 3 % річних з посиланням на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Однак вказані висновки місцевого господарського суду визнаються судом апеляційної інстанції помилковими та передчасними з огляду на наступне.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання ОСОБА_3 угоди від 05.02.2016 до Договору поставки комбікормової продукції від 24.11.2015 № 13-11/76/2015/КБ/0 недійсною з підстав попереднього непогодження її укладання директором вищим органом управління - зборами учасників Товариства, що згідно статей 203, 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання недійсною оспорюваної угоди.

Крім того, між сторонами у справі виник спір щодо наявності підстав для стягнення суми боргу у розмірі 680000,00 грн. та нарахованих на вказану суму інфляційних втрат та 3% річних.

Як зазначається в пункту 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з частини першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Цивільну дієздатність юридичної особи встановлено статтею 92 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 Цивільного кодексу України).

Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб (частина друга статті 99 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до статті 65 Господарського кодексу України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначають (обирають) керівника підприємства.

Право встановлення обсягу повноважень та їх обмежень виконавчого органу (чи керівника) належить засновникам, про що зазначається у статуті.

Згідно частини третьої статті 145 Цивільного кодексу України компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем 24.11.2015 укладено Договір поставки комбікормової продукції № 13-11/76/2015/КБ/О, який діє до 31.12.2020 (пункт 7.1. Договору).

Цей Договір підписаний з боку постачальника ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс» директором ОСОБА_5, що діяв на підставі Статуту.

Згідно підпункту 5 пункту 4.3. Статуту до компетенції загальних зборів Учасників товариства належить, зокрема погодження укладання правочинів щодо переведення боргу, відступлення права вимоги надання або отримання консультаційних послуг, укладення правочинів.

Договір поставки комбікормової продукції від 24.11.2015 № 13-11/76/2015/КБ/О позивачем не оспорено і він є чинним, а тому погодження укладання директором зазначеного правочину вищим органом управління - зборами учасників ТОВ «ТД «Едельвейс» в даному випадку презюмується.

У пункті 10.2. Договору поставки сторони дійшли згоди, що додаткові угоди та додатки до даного Договору є його невідємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печатками.

Згідно статті 654 Цивільного кодексу України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір.

Із матеріалів справи вбачається, що під час дії зазначеного Договору поставки та в процесі виконання його умов, ОСОБА_3 угодою від 05.02.2016 сторонами були оформлені додаткові домовленості по основному Договору поставки та внесені відповідні зміни та доповнення до чинного Договору.

ОСОБА_3 угода викладена у письмовій формі, підписана сторонами та скріплена печатками підприємства, а тому згідно пункту 10.2. Договору поставки має юридичну силу.

Таким чином, оспорювана позивачем ОСОБА_3 угода не може вважатись самостійним правочином щодо прощення боргу, а тому розглядається судом в комплексі з основним Договором, оскільки в силу пункту 12 ОСОБА_3 угоди є його невідємною частиною Договору.

Більш того, ця ОСОБА_3 угода стосується не лише прощення боргу, а обумовлює інші заходи, направлені сторонами на часткову зміну порядку розрахунків по основному Договору, у звязку з поставкою позивачем неякісного товару за відповідними накладними.

Зміст даної ОСОБА_3 угоди свідчить про те, що вона спрямована на врегулювання питань щодо належного виконання обома сторонами умов Договору поставки, оскільки з боку позивача (постачальника) по Договору певні партії поставленого відповідачу товару були неналежної якості, які підлягали поверненню продавцеві, а тому після проведених перемовин виникла необхідність вирішення даної ситуації шляхом укладення ОСОБА_3 угоди до Договору.

У пункті 3 ОСОБА_3 угоди сторони підтвердили, що у звязку із поверненням товару, що зазначений в пункті 2 даної угоди, сторони не мають жодної претензії одна до одної щодо будь-яких збитків та/або витрат, що так чи інакше можуть бути повязані із поверненням товару та мали місце до дати укладення даної ОСОБА_3 угоди або можуть виникнути у майбутньому та не будуть предявляти одна до одної будь-яких штрафних санкцій та/або будь-яких витрат та/або збитків, що передбачені Договором та законами України.

У пункті 4 ОСОБА_3 угоди сторони також підтвердили, що товар поставлений за Договором та зазначений в пункті 1 ОСОБА_3 угоди повністю відповідає всім вимогам Договору, в тому числі, але не виключно, в частині відповідності кількості, якості та строкам поставки. Товар не має жодного недоліку, в тому числі прихованого та сторони здійснили всі необхідні дії для підтвердження відповідності товару умовам Договору.

У пункті 5 ОСОБА_3 угоди сторони підтвердили, що з боку позивача (постачальника) виконані всі умови Договору в часини поставки товару, передання документів до товару та всі інші умови, та з боку відповідач (покупця) не має жодної претензії до постачальника щодо виконання умов Договору, так само як і не має жодної підстави несплати покупцем постачальнику за Товар, що був поставлений.

На момент укладення цієї угоди сторони також підтвердили здійснення позивачем поставки товару на загальну суму 11239159,20 грн. згідно переліку накладних (пункт 1 ОСОБА_3 угоди), повернення неякісного товару за відповідними накладними на загальну суму 1608869,40 грн. (пункт 2 ОСОБА_3 угоди), часткову оплату відповідачем вартості отриманого товару в сумі 3915576,50 грн. (пункт 6 ОСОБА_3 угоди) та зафіксували наявність у відповідача боргу в сумі 5714713,30 грн. (пункт 7 ОСОБА_3 угоди). Крім того, сторони погодили графік погашення відповідачем частини боргу в сумі 5034713,30 грн. з кінцевим терміном до 29.02.2016 включно (пункт 8 ОСОБА_3 угоди), а також домовились, що у разі сплати частини боргу в затвердженому в пункті 8 порядку постачальник здійснить прощення боргу, що виник за договором з сумі 680000,00 грн. та сторони не будуть застосовувати одна до одної штрафних санкцій, передбачених договором та/або чинним законодавством України, у тому числі пені, 3% річних, інфляційних витрат, штрафів (пункт 9 ОСОБА_3 угоди).

Всі інші умови основного Договору залишені сторонами незмінними (пункт 11 ОСОБА_3 угоди).

На час укладення оспорюваної ОСОБА_3 угоди Статут ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс» діяв в редакції від 17.12.2015, державна реєстрація якого проведена 31.12.2015). З боку позивача дана угода підписана директором ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту.

Пунктом 4.12. Статуту ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс» передбачено, що виконавчим органом товариства є директор, обраний загальними зборами учасників. Директор здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства і є підзвітним Загальним зборам учасників.

Згідно пункту 4.12.1. Статуту Директор вирішує усі питання діяльності Товариства крім тих, котрі входять до виключної компетенції Загальних зборів Учасників.

Пунктом 4.12.2. Статуту передбачено, що директор Товариства, зокрема:

- діє без довіреності від імені Товариства;

- представляє інтереси Товариства у взаємовідносинах з підприємствами представляє інтереси Товариства у взаємовідносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, фізичними особами та державними органами;

- з урахуванням обмежень, передбачених підпунктом 14) пункту 4.3. Статуту розпоряджається майном та грошовими коштами Товариства;

- з урахуванням обмежень, передбачених підпунктом 14) пункту 4.3. Статуту, приймає рішення про укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів (договорів, угод);

- з урахуванням обмежень, передбачених підпунктом 14) пункту 4.3. Статуту, підписує, укладає, змінює та розриває від імені Товариства правочини (договори, угоди).

При цьому, підпунктом 14) пункту 4.3. Статуту передбачено затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів Товариства, визначення організаційної структури Товариства.

Відтак, проаналізувавши зміст ОСОБА_3 угоди, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із доводами скаржника про те, що при її укладенні жодних змін внутрішніх процедур підприємства не відбулося, організаційна структура цією ОСОБА_3 угодою не визначається, а тому директор підприємства позивача цілком правомірно розпорядився грошовими коштами підприємства, та з належним обсягом повноважень, уклав ОСОБА_3 угоду, якою сторонами оформлено додаткові домовленості та внесено відповідні зміни до чинного Договору поставки.

Отже, є помилковим висновок суду першої інстанції про недійсність додаткової угоди на момент їх вчинення (укладення), у зв'язку з перевищенням повноважень особою, яка їх підписала з боку позивача, оскільки Статутом ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс» право виконавчого органу цього товариства на укладення змін до чинних Договорів та розпорядження майном та коштами підприємства не обмежено, тобто такий орган уклав оспорювану ОСОБА_3 угоду без порушення наданих йому повноважень.

Разом з цим слід зазначити, що Статутом позивача у відповідній редакції взагалі не визначено суму, при перевищенні якої виникає необхідність попереднього погодження на укладання такого договору загальними зборами учасників товариства.

Водночас, у підпункті «і» частини пятої статті 41 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів віднесено затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану у статуті товариства, а не їх укладання. У разі, якщо в установчих документах товариства право виконавчого органу товариства на укладання договорів не обмежено, факт не затвердження договору після укладання не зумовлює його недійсність. Наведена правова позиція знайшла своє підтвердження у пункті 40 частини 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008.

Враховуючи наведене та те, що Статутом позивача у відповідній редакції право виконавчого органу цього товариства на укладення угод про внесення змін до чинних Договорів поставки не обмежено, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що директор ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс» ОСОБА_5 уклав ОСОБА_3 угоду до основного Договору поставки без порушення наданих йому повноважень, в звязку з чим правові підстави для визнання оспорюваної позивачем ОСОБА_3 угоди в межах даного спору з огляду на заявлені позовні вимоги відсутні.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 угода від 05.02.2016 до Договору поставки комбікормової продукції від 24.11.2015 № 13-11/76/2015/КБ/О, прийнята позивачем до виконання, а усі її умови щодо графіку, порядку, строків погашення частини боргу в сумі 5034713,30 грн. дотримані відповідачем у повному обсязі, про що свідчать надані відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції копії виписок з банківських рахунків ТОВ «Курганський бройлер» за період з 09.02.2016 по 15.02.2016 (том 1 аркуші справи 129-134).

Однак цим документам суд першої інстанції взагалі не надав жодної правової оцінки, зазначивши у рішенні лише про надані іншою стороною позивачем у справі банківські виписки по особистому рахунку позивача. Жодного правового обґрунтування та фактичних обставин справи, з огляду на які надані відповідачем банківські виписки не взято до уваги, судом першої інстанції не наведено.

Відтак, викладення в оскаржуваному рішенні лише доказів позивача, на користь якого прийнято рішення в частині стягнення коштів, визнається судом апеляційної інстанції порушенням вимог статті 4-2 Господарського процесуального кодексу щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, зазначені в банківських виписках дані підтверджують проведення відповідачем у період з 09.02.2016 по 15.02.2016 сплати позивачу суми боргу в розмірі 5034713,30 грн., зазначеної у пункті 8 ОСОБА_3 угоди. У графі, що стосується призначення платежу, відповідачем зазначено саме оспорювану позивачем ОСОБА_3 угоду. Жодних дій, направлених на заперечення прийняття зазначених платежів позивачем не здійснено.

Наведені фактичні обставини справи свідчать про те, що обовязок позивача (постачальника) за Договором поставки відносно прощення відповідачу боргу в сумі 680000,00 грн., який передбачений пунктом 9 ОСОБА_3 угоди, має юридичну силу, а тому позовні вимоги позивача про стягнення даної суми, 117420,16 грн. - інфляційного збільшення боргу та 25933,15 грн. - 3% річних є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги відповідача та надані на їх підтвердження докази повністю спростовують висновки господарського суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, місцевий суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оспорюваний позивачем правочин є таким, що не відповідав на момент його укладення Статуту ТОВ «ТД «Компанія Едельвейс», у зв'язку із чим суд передчасно зазначив про наявність підстав для визнання його недійсним згідно положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а також про наявність підстав для стягнення з відповідача заявлених у позові грошових коштів. Вказане у сукупності призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2017 у справі № 922/1706/17 підлягає скасуванню згідно з пунктами 1, 3, 4 частини першої статті 104 Господарського процесуального кодексу України, як таке, що прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, а зроблені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. З цих підстав у даній справі слід прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову в повному обсязі.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги та судовий збір за подачу позовної заяви, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, повністю покладаються судом на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 3, 4 частини першої статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер», с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.06.2017 у справі № 922/1706/17 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Компанія Едельвейс» (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, 43, код 37189332) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер» (64252, Харківська область, Балаклійський район, с. П'ятигірське, вул. Першотравнева, 1, код 30773272) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 15345,33 грн.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.