ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р.Справа № 915/370/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Лашина В.В.

секретар судового засідання Іванов І.В.

За участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю, ОСОБА_3 за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "Нібулон"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017

у справі №915/370/17

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "Нібулон"

про стягнення 68 884,40 грн.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2017 р. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство "Нібулон" (далі ТОВ СП "Нібулон") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу 50 938,28 грн., 3 % річних 1274,74 грн., інфляційних нарахувань 4197,80 грн. та 12473,58 пені.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 року (суддя Корицька В.О.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ТОВ СП "Нібулон" на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) 50 938,28 грн. основного боргу за договором № 57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 року, 1 274,74 грн. 3 % річних, 4 197,80 грн. інфляційних втрат, 2 000,00 грн. пені, 1 488,00 грн. судового збору.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач на виконання умов договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 р. та згідно листів відповідача від 12.05.2016 року № 5848/3-16/33, від 12.05.2016 року №№ 5844/3-16/33, 5845/3-16/33, від 24.05.2016 року № 6450/3-16/33, від 24.05.2016 року №№ 6434/3-16/33, 6451/3-16/33, від 25.05.2016 року № 6519/3-16/33, від 25.05.2016 року № 6520/3-16/33 надав відповідачу послуги з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами відповідача по т/х "FLAG EVI", рейс 29.05.2016 року (пшениця) на суму 45 974,25 грн. з ПДВ та по т/х "JIN ZНU HAI" рейс 30.05.2016 року (кукурудза) на суму 4 964,03 грн. з ПДВ, у звязку з чим позивачем було виставлено рахунки за використання місця на рейді порту: від 29.05.2016 року № 33361512 на суму 39 748,49 грн., від 29.05.2016 року № 3337512 на суму 6 225,76 грн. та від 30.05.2016 року № 33391512 на суму 4 964,03 грн. Проте, відповідач вказані рахунки не сплатив.

Пославшись на приписи ст.ст. 175 Господарського кодексу України, ст. 901, з ч. 1 ст. 903, ст. 509, ст.ст.525, 526, ст. 629, ст. 530 Цивільного кодексу України місцевий господарський суд зазначив, що використання відповідачем місця на зовнішньому рейді порту для здійснення завантаження вантажів підтверджується дорученнями на відвантаження експортних вантажів з відмітками про фактичний обєм завантаженого вантажу; відомостями-розрахунками вартості зберігання та інших операцій по експортним вантажам, які містять №складу/причалу, дату прибуття вантажу в порт, дату відвантаження, номера вагонів, номера приймального акту тощо; коносаментами, в яких місцем перевантаження вантажу зазначено "зовнішній рейд Миколаївського морського порту".

У звязку з наведеним, позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за договором №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 року в сумі 50 938,28 грн. визнано судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, судом першої інстанції визнана обґрунтованою за задоволена вимога позивача щодо стягнення 3 % річних у сумі 1 274,74 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 197,80 грн.

Разом з цим, місцевий господарський суд зазначив, що перевіривши розрахунок розміру пені, судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування пені за період з 21.06.2016 року по 21.04.2017 року в сумі 12 473,58 грн. Враховуючи положення ч. 6 ст. 232 ГК України, судом здійснено перерахунок пені за період з 21.06.2016 року по 21.12.2016 року (шість місяців), розмір якої склав 7 768,79 грн. Проте, пославшись на приписи п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" суд першої інстанції зазначив, що приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором (залучення кредитних коштів зі сплатою процентів тощо) або погіршення матеріального стану підприємства саме у звязку з порушенням відповідачем умов договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 року; нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, повязані з порушенням відповідачем умов договору, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі, на думку суду, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобовязання, а тому, суд визнав за можливе зменшити розмір належної до стягнення пені до 2 000,00 грн.

Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ТОВ СП "Нібулон" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 р. у справі №915/370/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що господарським судом Миколаївської області у даній справі не зясовано усіх обставин, що мають істотне значення для вирішення справи та надано невірну оцінку доказам, наданим відповідачем, визнано встановленими обставини, що не підтверджені доказами, а рішення по даній справі прийнято з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що господарський суд Миколаївської області при винесенні оскаржуваного рішення та задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що листи ТОВ СП "Нібулон" від 12.05.2016 №5844/3-16/33, №5845/3-16/33, №5848/3-16/33 та від 1 24.05.2016 №6434/3-16/33, №6450/3-16/33, №6451/3-16/33, №6519/3-16/33 та від 25.06.2016 №6520/3-16/33 нібито свідчать про факт надання позивачем послуги з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та і засобами відповідача по т/х "FLAG EVI", рейс 29.05.2016 та т/х "JIN ZHU НАІ" рейс 30.05.2016. При цьому, як зазначає апелянт, його доводи про те, що вказані листи жодним чином не свідчать про факт замовлення та отримання будь-яких послуг за спірним договором №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 були судом першої інстанції перекручені та не вірно витлумачені. Апелянт зазначає, що на думку суду першої інстанції у вищевказаних листах відповідач нібито послався на договірні умови між сторонами. Проте, як стверджує скаржник, такий висновок не відповідає дійсності, оскільки у жодному з вищезазначених листів не міститься посилання на договір №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013, а також факт замовлення будь-яких послуг у позивача не випливає і із суті зазначених листів. У звязку з тим, що у зазначених листах не містилось волевиявлення відповідача на надання послуг за договором, вважати ці листи завданням в розумінні ст. 901 Цивільного кодексу України підстав, на думку апелянта, не має.

Крім того, скаржник зазначає, що висновки суду першої інстанції містять взаємовиключні висновки, а саме: з одного боку, як вище зазначалось, суд розцінив вказані листи, як заявки на надання послуг за договором, з іншого боку, судом було вірно встановлено, що у всіх листах відповідача до позивача зазначено, що всі операції будуть проводитися відповідачем власними та залученими силами без використання послуг Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про той факт, що судом першої інстанції не повно, однобічно та не обєктивно досліджено вищезазначені докази у даній справі. Апелянт вважає, що в разі повного та обєктивного дослідження зазначених листів можливо дійти до висновку про те, що ТОВ СП "Нібулон" не замовляло та не споживало у позивача жодних послуг за спірним договором, а отже, позовні вимоги у даній справі безпідставні.

Посилаючись на приписи п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 15, п. 2, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про морські порти України" апелянт зазначає, що організація та забезпечення безпеки мореплавства, а також безпечної експлуатації обєктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту є обовязком ДП "Адміністрація морських портів України" в силу закону, а не договору, що на думку апелянта спростовує висновки суду першої інстанції про те, що вказані в заявках наміри відповідача зумовили організувати перевантаження вантажу на рейді з боку адміністрації, а саме визначити та надати безпечне місце акваторії, скеровувати процес безпечної експлуатації акваторії та діяльності з перевалки.

Крім того апелянт зазначає, що відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону України «Про морські порти України», а також наказу Міністерства І інфраструктури України від 27.05.2013 №316 "Про портові збори" єдиною законною платою за виконання навантажувально-розвантажувальних робіт в акваторії морського порту, до складу якої входить зовнішній рейд, є портові збори, зокрема, корабельний збір, які справляються з судновласників і стягнення яких не є предметом позову у даній справі. На думку апелянта, судом першої інстанції у даній справі не враховано, що зі змісту ст. 21 Закону України "Про морські порти України" вбачається, що послуги у морському порту оплачуються у складі портових зборів.

Апелянт зазначає, що ТОВ СП "Нібулон" під час виконання навантажувально-розвантажувальних робіт у даній справі сплатило передбачені законодавством портові збори за користування портовою акваторією, що підтверджується платіжним дорученням. Отже, апелянт вважає, що він вже справив плату за користування акваторією морського порту (зовнішнього рейду) у складі сплачених відповідачем портових зборів. Справляння плати за надання доступу та користування портовою акваторією вдруге, у вигляді нібито надання послуги з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді діючим законодавством не передбачено. Отже, на думку апелянта, судновласник сплачує плату за користування акваторією порту у складі портових зборів.

Крім того, на думку апелянта, послуги з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами відповідача не є окремою послугою, яку необхідно отримувати та оплачувати для проведення навантажувально-розвантажувальних робіт.

На думку апелянта, відповідно до діючого законодавства, судно, яке отримало дозвіл на вхід в акваторію порту та сплатило передбачені законодавством портові збори, має право виконувати будь-які не заборонені законом операції (у тому числі операції з перевалки вантажу) не замовляючи та не отримуючи будь-які інші, послуги у позивача, в тому числі послуги з використання місця на зовнішньому рейді.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції в порушення ст. 43 ГПК України не було надано належної оцінки листам ТОВ СП "Нібулон" від 12.05.2017 № 5844/3-16/33 (щодо т/х "FLAG EVI") та від 25.05.2016 № 6519/3-16/33 (щодо т/х "JIN ZHU НАІ"). Так, за твердженням апелянта, зазначеними листами, відповідач просив позивача надати якірну стоянку на зовнішньому рейді для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт. Проте, скаржник зазначає, що надання якірної стоянки у користування не є предметом спірного договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 та відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про морські порти України" якірна стоянка це гідротехнічна споруда, розташована в межах акваторії морського порту, призначена для стоянки суден на якорі. Отже, на думку апелянта, якірна стоянка, про надання якої відповідач просив у листах від 12.05.2016 №5844/3-16/33 та від 25.05.2016 №6519/3-16/33 не є тотожним поняттю "місце перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту", яке визначено позивачем у його рахунках і послуги з надання якого ним були надані.

Скаржник відзначає, що зважаючи на той факт, що відповідач просив надати йому якірну стоянку для виконання відповідних робіт власними силами, судом не було встановлено у якому і конкретному місці акваторії порту, здійснювались навантажувально-розвантажувальні і роботи і чи є це місце "місцем для перевантажування вантажу" в розумінні укладеного між сторонам договору та додатків до нього.

До того ж апелянт зазначає, що позивачем ані до позовної заяви, ані під час судового розгляду справи судом першої інстанції не надано належним чином оформлених актів наданих послуг, які є предметом спору, у тому числі і на вимогу суду. Так, апелянт зазначає, що суд однобічно дослідивши умови укладеного між сторонами договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 дійшов хибного висновку, що лише на відповідача покладено обовязок отримувати складені акти виконаних робіт, відповідно до п. 2.2.9 договору. Проте, як стверджує апелянт, відповідно до п. 2.1.5 договору адміністрація зобовязана протягом 5-ти робочих днів з дати закінчення надання послуг надавати рахунки та акти наданих послуг генекспедитору за фактично надані послуги адміністрацією по кожній судовій партії. Отже, на думку апелянта, судом першої інстанції було порушено вищевказані норми процесуального законодавства, а саме встановлено факт надання послуг позивачем за договором №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 без належних та допустимих доказів дійсного їх надання, визнано встановленими недоведені обставини, порушено принцип диспозитивності у господарському процесі.

Окрім того, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що відповідач, як портовий оператор зобовязаний для здійснення своєї господарської діяльності отримати у користування акваторію порту на підставі договору для здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт та зобовязаний сплачувати за такі послуги, чим порушив вимоги п.9 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 18 Закону України "Про морські порти України" та ч. 1 ст. 67 Водного кодексу України. Апелянт зазначає, що відносини між ТОВ СП "Нібулон" та адміністрацією морського порту Миколаїв щодо навантажувально-розвантажувальних робіт на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв врегульовані насамперед чинним законодавством, а також обов'язковими до виконання іншими суб'єктами господарювання актами ДП "АМПУ", передбаченими чинним законодавством, а справляння адміністрацією морського порту будь-яких зборів або плат за виконання портовими операторами навантажувально-розвантажувальних операцій в акваторії зовнішнього рейду морського порту чинним законодавством та обов'язковими до виконання іншими суб'єктами господарювання актами ДП "АМПУ" не передбачено.

У звязку із вказаним, апелянт вважає, що користування послугами адміністрації морського порту ґрунтується виключно на засадах вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом (ст. 44 Господарського кодексу України).

Апелянт зазначає, що згідно договору від 25.12.2013 №57-П-МИФ-13 користування даною послугою не віднесено до зобов'язань товариства, а є правом ТОВ СП "Нібулон". До того ж, за твердженням апелянта, ані зазначеним договором, ані законодавством не встановлено такої обовязкової умови для виконання вантажно-розвантажувальних робіт на зовнішньому рейді морського порту, як замовлення і отримання від адміністрації морського порту послуги "використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами генекспедитора". За твердженням скаржника, послуга "використання місця для перевантаження вантажу на і зовнішньому рейді порту силами та засобами генекспедитора" не є такою, без отримання якої виконання портовим оператором і судновласником суден каботажного плавання навантажувально-розвантажувальних операцій в акваторії зовнішнього рейду морського порту було б неможливим. Більше того, за твердженням апелянта, надання акваторії у користування портовим операторам діючим законодавством взагалі не передбачене.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов невірних та передчасних висновків про те, що ТОВ СП "Нібулон" у взаємовідносинах з позивачем під час здійснення перевалки вантажу виступає у якості портового оператора. Так, скаржник зазначає, що відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про морські порти України" до реєстру морських портів України вносяться, зокрема, відомості про перелік портових операторів та послуг, які вони надають. Проте, такі докази, за твердженням апелянта, у матеріалах справи відсутні, а отже, суд першої інстанції передчасно дійшов до висновку, що ТОВ СП "Нібулон" є портовим оператором у спірних правовідносинах, чим порушив ст.ст. 34, 43 ГПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення у даній справі. До того ж, посилаючись на приписи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про морські порти України" апелянт зазначає, що під час виконання навантажувально-розвантажувальних робіт у даному спорі, ТОВ СП "Нібулон" не експлуатувало морський термінал, а отже, не виступало у якості портового оператора. Більше того, як стверджує апелянт, реєстр морських портів України містить відомості про місцезнаходження портових операторів. Так, відповідно до відомостей, що містяться у зазначеному реєстрі, місцезнаходження портового оператора ТОВ СП "Нібулон" м. Миколаїв, вул. Каботажний спуск, 1. Зазначений реєстр не містить відомостей про здійснення ТОВ СП "Нібулон" на зовнішньому рейді. Отже, під час проведення навантажувально-розвантажувальних робіт на зовнішньому рейді позивач не виступає у якості портового оператора. Також, скаржник зазначає, що відповідні роботи з перевалки виконувались на зовнішньому рейді порту, де морські термінали відсутні. Отже, ТОВ СП "Нібулон", на думку апелянта, не здійснювало експлуатацію морського терміналу у даному випадку, а відтак не виспало в ролі портового оператора.

Посилаючись на ст.ст. 14, 15 Закону України "Про морські порти України", п.п. 5.4 та 5.6 Зводу звичаїв морського порту Миколаїв апелянт зазначає, що агенти суден "FLAG EVI" та "JIN ZHU НАІ" звернулись до позивача із заявками від 20.05.2016 №А/16-05/90 та від 23.05.2016 №172, на яких адміністрацією морського порту шляхом проставлення резолюцій відповідними посадовими особами позивача (капітаном порту) визначено координати для постановки суден: для "JIN ZHU НАІ": 46°35'15"N, 31°20'50"Е, для "FLAG EVI" 46°35'15"N, 31°19'20"Е. Вказані координати, за твердженням апелянта, відповідають ділянці зовнішнього рейду Миколаївського морського торговельного порту. Саме за вказаними координатами відповідачем здійснювались роботи по навантаженню на вищевказані судна. В той же час, за твердженням апелянта, листами від 25.05.2016 №6519/3-16/33 та від 12.05.2016 №5844/3- 16/33 відповідач просив надати якірну стоянку, а не ділянку зовнішнього рейду морського порту. При цьому, як стверджує скаржник, судом першої інстанції не було зясовано факту, що на зовнішньому рейді відсутні якірні стоянки, про надання яких просив відповідач у вищевказаних листах. Апелянт зазначає, що оскільки користування якірною стоянкою не є предметом договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013, то відповідач відповідно до вищевказаних листів не мав наміру отримувати послуги позивача за вищевказаним договором та не замовляв таких послуг.

Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що судом першої інстанції у даній справі не вірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття не правильного рішення про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 58 410,82 грн., оскільки жодних послуг за договором №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 позивач не надавав, а відповідач не замовляв і не споживав. Відтак, на думку апелянта, позовні вимоги про стягнення коштів за рахунками від 29.05.2016 № 133361512 на суму 39748,49 грн., від 29.05.2016 № 3337512 на суму 6225,76 грн. та від 30.05.2016 № 333915212 на суму 4 964,03 грн. є безпідставними, а рішення суду першої інстанції у даній справі неправомірне. У звязку з безпідставністю вимоги про стягнення основної суми заборгованості за договором, апелянт вважає, що вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних також задоволенню не підлягають і рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 в цій частині також підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 р. апеляційну скаргу ТОВ СП "Нібулон" на рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 по справі №915/370/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Розпорядженням керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №985 від 01.09.2017 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи у звязку із перебуванням судді Жекова В.І. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2017 р. для розгляду апеляційної скарги ТОВ СП "Нібулон" на рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 по справі №915/370/17 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 р. апеляційну скаргу ТОВ СП "Нібулон" на рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 по справі №915/370/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.

19.07.2017 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) в якому останнє просить залишити рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 р. по справі №915/370/17 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засідання від 19.07.2017 р. оголошувалась перерва до 04.09.2017 р.

04.09.2017 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано пояснення від ТОВ СП "Нібулон" в яких останнє зазначає, що суд першої інстанції не надав правову оцінку договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013, суті правовідносин сторін та статусу акваторії.

Так апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено що предмет спору це плата за користування частиною акваторії на підставі цивільно-правового договору. Надання майна в тимчасове користування за плату відповідно ст.759 ЦК України є орендою. Однак судом першої інстанції, за твердженням апелянта, не було досліджено наявність повноважень позивача самостійно передавати частину акваторії у оренду.

Скаржник відзначає, що відповідно ч.2 ст.23 Закону України «Про морські порти» існуючі на день набрання чинності цим Законом стратегічні об'єкти портової інфраструктури (акваторія) не підлягають передачі в оренду чи концесію. Судом, за твердженням апелянта, не досліджено що в цій частині договір укладений з перевищенням повноважень позивача та суперечить Закону України «Про морські порти», який прямо встановлює заборону оренди акваторії (як в цілому так і в частині).

Також, як відзначає апелянт, судом першої інстанції не досліджувалось наявність правової підстави самостійного встановлення ДП «АМПУ» плати за користування обєктом загального користування (акваторією). Так, посилаючись на ч.9 ст.1 Закону України «Про морські порти», ст.67 Водного кодексу України апелянт зазначає, що жодним нормативним актом України не передбачено для будь яких субєктів плати за користування водним обєктом загального користування акваторією. Ця плата встановлена лише для суден у вигляді портових зборів, оскільки саме судно потребує підтримання глибин до паспортних значень. Інші субєкти цього не потребують. ДП «АМПУ», на думку скаржника, не наділено повноваженнями встановлювати плату за користування обєктом загальнодержавного значення, а тому, позивач діяв без достатньої компетенції і повноважень.

Як стверджує апелянт, навіть нормативний акт яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги не містить норм щодо оплатності користування акваторією (інфраструктурою загального користування), лише покладає обовязок узгоджувати завезення у морський порт вантажів з адміністрацією морського порту, якщо завезення вантажу в морський порт виконується шляхами, що знаходяться на балансі (користуванні) в адміністрації морського порту, або шляхами, які належать до об'єктів портової інфраструктури загального користування державної форми власності. Апелянт зазначає, що обовязок узгоджувати завезення вантажу не є синонімом вислову «платити ДП «АМПУ» за користування обєктом загального користування (безоплатного по закону)» (п.4.2 Наказу Міністерства інфраструктури України "Про затвердження Правил надання послуг у морських портах України" від 05.06.2013 № 348).

Крім того, апелянт зазначає, що відповідно ст. 15 Закону України «Про морські порти» на Адміністрацію морських портів України покладені функції з організації та забезпечення безпечної експлуатації об'єктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту, що здійснюється за рахунок портових зборів. Це, на думку скаржника, обовязок ДП «АМПУ» покладений на нього державою, а не вид господарською діяльністю.

Отже, на думку скаржника, суд першої інстанції встановивши що позовні вимоги позивача обумовлені з його боку тим, що він вимагає плати за користування акваторією, однак не надано правової оцінки що це обєкт загального користування - (за що законодавством України не встановлюється плата за правовою природою терміну) а також що правовою підставою такої плати позивач вказує цивільно-господарський договір.

Суд, як стверджує апелянт, не надав правової оцінки нікчемності договору в цій частині, оскільки ДП «АМПУ» не наділено повноваженнями самостійно передавати акваторію (частину акваторії) в оренду, а також не наділений самостійними повноваженнями встановлювати плату за цей обєкт.

За твердженням апелянта судом першої інстанції було зневажено вимоги ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки відсутні первинні документи бухгалтерського обліку складені у відповідності з вимогами законодавства, а також не надано правової оцінки тому, що у позивача відсутні підстави для відображення в бухгалтерському обліку заборгованості відповідача. Як стверджує апелянт, позивач сформував борг відповідача на підставі рахунків та договору, які не є первинними бухгалтерськими документами.

На думку апелянта, суд першої інстанції в рішенні безпідставно прийняв як доказ надання послуги позивачем, документи які підтверджують здійснення зовсім інших операцій а саме операцій з вантажем. Перелічені судом докази: доручення на відвантаження експортних вантажів, відомості розрахунків вартості зберігання та інших операцій по експортним вантажам, коносаменти - оформлені на підтвердження зовсім інших господарських операцій які здійснювались з вантажем і не підтверджують факт надання послуги позивачем, що є предметом даної справи. Висновок суду першої інстанції в даному випадку, на думку скаржника, є припущенням яке засновано на логіці і його власних міркуваннях і не доводять факт існування послуги яку начеб-то надав позивач. Відповідач наполягає що користувався акваторією як обєктом загального користування, що передбачено законом і не потребував з цього приводу послуг позивача.

У судовому засіданні від 04.09.2017 р. представники апелянта підтримали вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні.

Представник позивача надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ СП "Нібулон" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2013 року між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України (Адміністрація) та Товариством з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство Нібулон (Генекспедитор) був укладений договір № 57-П-МИФ-13 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач, за наявності можливості, надає послуги по організації вантажопереробки вантажу силами та засобами відповідача (послуга) на рейдах Миколаївського морського порту (порт) згідно Додатку №1 (який є невід'ємною частиною Договору), а відповідач приймає ці послуги та оплачує їх згідно рахунків позивача. Прийом судна здійснюється тільки після підтвердження його позивачем згідно із Зводом звичаїв Миколаївського морського порту.

Відповідно до п.п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3., 2.1.4., 2.1.5., 2.1.7. договору адміністрація зобовязана надавати послуги згідно п. 1.1. договору та Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 05.06.2013 року № 348, а також дозвіл на проведення вантажно-розвантажувальних робіт на рейдах порту; здійснювати обслуговування суден у відповідності із Зводом звичаїв Миколаївського морського порту; контролювати роботи при вантажопереробці вантажу на/з судна силами та засобами відповідача; здійснювати облік вантажу вагою, заявленою відповідачем на підставі коносаментів або генерального акту, без відповідальності позивача за якість та кількість вантажу; протягом 5-ти робочих днів з дати закінчення надання послуг надавати рахунки та акти наданих послуг Генекспедитору за фактично надані послуги Адміністрацією по кожній судовій партії; надавати інші послуги, які не передбачені цим договором, за окремими заявками відповідача та окремими договорами за вільними тарифами позивача.

Згідно з п.п. 2.2.4., 2.2.5., 2.2.6., 2.2.7., 2.2.8., 2.2.9., 2.2.15., 2.2.22. генекспедитор зобовязаний самостійно здійснювати вантажопереробку вантажу на рейдах порту своїми силами та засобами; за 10 діб до заходження судна у порт надавати заявку на підхід судна в диспетчерську позивача; завчасно до початку здійснення вантажних операцій на/з судно надавати адміністрації доручення на вантажопереробку; не менш ніж за 5 діб до заходження судна в порт надавати заявку на надання послуг; отримувати та підписувати приймально-здавальні акти щодо надання послуг протягом двох робочих днів з моменту його отримання; протягом 5-ти робочих днів з дати закінчення надання послуг отримувати рахунки та акти наданих послуг адміністрації за фактично надані послуги позивачем по кожній судновій партії. Оплачувати рахунки адміністрації у терміни згідно п. 3.2 договору; надавати адміністрації до прийняття судна Декларацію про вантаж та Сертифікат про властивість вантажу на момент перевантаження; по закінченню відвантаження суднової партії отримувати та повертати протягом 5-ти робочих діб оформлений належним чином Акт наданих послуг на кількість перевантаженого вантажу. У разі не підписання Акту наданих послуг генекспедитором у визначений строк, такі послуги вважаються прийнятими та підлягають оплаті відповідачем згідно п. 3.2 договору.

Відповідно до п. 3.1 договору відповідач сплачує позивачу вартість послуг, що вказані у додатку № 1, який є невідємною частиною договору.

Додатком № 1 до договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 22.07.2014 року до Договору) за послугу з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами відповідача встановлені наступні тарифи: від 0 до 300 000 тонн включно 1 грн. за тонну; від 300 001 тонн і більше 0,50 грн. за тонну.

Відповідно до п. 3.2 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2014 року до Договору) оплата за фактично надані послуги здійснюється відповідачем не пізніше 7 робочих днів з дати закінчення надання послуг на підставі рахунку.

Відповідно до п. 3.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2014 року до Договору) у разі необхідності сторони здійснюють звіряння розрахунків.

Відповідно до п. 3.4 договору рахунки, що направляються по факсу або електронною поштою вважаються такими, що передані та прийняті. Дата відправлення являється датою отримання.

Відповідно до п. 7.1 договору термін дії договору починається з 01.01.2014 року та діє по 31.12.2014 року включно. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору не надійшло письмової заявки від жодної із сторін про його розірвання, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах.

12.05.2016 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано лист відповідача № 5848/3-16/33 про надання дозволу на навантаження судна «FLAG EVI» на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв

12.05.2016 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано листи відповідача №№ 5844/3-16/33, 5845/3-16/33 на надання якірного місця на зовнішньому рейді для завантаження т/х «FLAG EVI».

24.05.2016 Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано листи відповідача № 6450/3-16/33 про надання дозволу на навантаження судна «JIN ZНU HAI» на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв.

24.05.2016 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано листи відповідача №№ 6434/3-16/33, 6451/3-16/33 про погодження навантажувально-розвантажувальних робіт судна «JIN ZНU HAI» на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв.

25.05.2016 року Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано листи відповідача № 6519/3-16/33 на надання якірного місця на зовнішньому рейді для дозавантаженя т/х «JIN ZНU HAI».

Також Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту) було отримано лист відповідача від 25.05.2016 року № 6520/3-16/33 з проханням погодити виконання завантажувально-розвантажувальних робіт у період з 25.05.2016 року по 29.05.2016 року по завантаженню судна «JIN ZНU HAI» та вказати місце на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв.

В усіх вищевказаних листах, ТОВ СП "Нібулон" зазначає, що всі операції будуть проводитися відповідачем власними та залученими силами без використання послуг Миколаївської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України та зазначено, що оплату згідно наданому рахунку ТОВ СП "Нібулон" гарантує.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що згідно вказаних листів на виконання умов договору надав відповідачу послуги з використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами відповідача по т/х FLAG EVI, рейс 29.05.2016 року (пшениця) на суму 45 974,25 грн. з ПДВ та по т/х JIN ZНU HAI рейс 30.05.2016 року (кукурудза) на суму 4 964,03 грн. з ПДВ на підставі чого позивачем було виставлено рахунки за використання місця на рейді порту: від 29.05.2016 року № 33361512 на суму 39 748,49 грн., від 29.05.2016 року №3337512 на суму 6 225,76 грн. та від 30.05.2016 року № 33391512 на суму 4 964,03 грн.

Відповідачем означені рахунки сплачено не було, у звязку із чим за останнім рахується заборгованість у розмірі 50 938,28 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду.

Судом першої інстанції позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Миколаївського морського порту) щодо стягнення основного боргу визнано обґрунтованими та задоволено у повному обсязі.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Згідно з п. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В силу приписів ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Так, у матеріалах справи міститься лист ТОВ СП "Нібулон" від 12.05.2016 р. за №5844/3-16/33 про надання якірної стоянки на зовнішньому рейді в якому відповідач просив надати якірну стоянку на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв для навантаження прим.43500 мт+/- 10% пшениці на т/х "FLAG EVI" та зазначив, що навантажувальні роботи на зовнішньому рейді порту, а також роботи сигнальника будуть здійснюватись силами ТОВ СП "Нібулон". Крім того, зазначено, що оплату згідно виставленому рахунку ТОВ СП "Нібулон" гарантує.

Листом ТОВ СП "Нібулон" від 25.05.2016 р. за №6519/3-16/33 про надання якірної стоянки на зовнішньому рейді в якому відповідач просив надати якірну стоянку на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв для навантаження прим.8300 мт кукурудзи на т/х "JIN ZHU НАІ" та зазначив, що навантажувальні роботи на зовнішньому рейді порту, а також роботи сигнальника будуть здійснюватись силами ТОВ СП "Нібулон". Крім того, зазначено, що оплату згідно виставленому рахунку ТОВ СП "Нібулон" гарантує.

Отже, у згаданих листах відповідач офіційно повідомив про намір здійснити перевантаження вантажу, що зумовило позивача забезпечити надання відповідної послуги.

Використання відповідачем місця на зовнішньому рейді порту для здійснення завантаження вантажів підтверджується, зокрема, дорученнями на відвантаження експортних вантажів з відмітками про фактичний обєм завантаженого вантажу (а.с. 29-49); відомостями-розрахунками вартості зберігання та інших операцій по експортним вантажам, які містять № складу/причалу, дату прибуття вантажу в порт, дату відвантаження, номера вагонів, номера приймального акту тощо (а.с. 27, 53, 56); коносаментами, в яких місцем перевантаження вантажу зазначено "зовнішній рейд Миколаївського морського порту" (а.с. 58-59).

Позивачем було виставлено рахунки за використання місця для перевантаження вантажу на зовнішньому рейді порту силами та засобами генеспедитора за період з 01 січня по 31 грудня звітного (поточного) року за 1 тн від 0 до 30 000 тонн включно від 29.05.2016 року № 33361512 на суму 39 748,49 грн. (а.с. 26), від 29.05.2016 року № 3337512 на суму 6 225,76 грн. (а.с. 52) та від 30.05.2016 року № 33391512 на суму 4 964,03 грн. (а.с. 55), які були надіслані факсом.

Означені рахунки отримані під підпис уповноваженим працівником відповідача 07.06.2016 року, про що зроблено запис у журналі реєстрації рахунків (а.с. 24-25).

Отже, наявними матеріалами справи підтверджується, що відповідач звертався до позивача листами в яких просив надати послуги, а саме про надання якірної стоянки на зовнішньому рейді для здійснення навантажувальних робіт та такі послуги було надано позивачем, а тому, ТОВ СП "Нібулон" на підставі договору №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 р. зобовязано оплатити такі послуги.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта на те, що означені листи на підставі яких останньому було надано послуги не є заявками у розумінні укладеного між сторонами договору, оскільки, сторонами означеного договору не визначено окремої форми за якою має бути оформлена така заявка, а тому, колегія суддів вважає, що листи ТОВ СП "Нібулон" від 12.05.2016 р. за №5844/3-16/33 та від 25.05.2016 р. за №6519/3-16/33 в яких відповідач просив надати послуги з надання якірної стоянки на зовнішньому рейді морського порту Миколаїв для навантаження є саме такими заявками.

Колегією суддів відхиляються посилання скаржника на те, що ТОВ СП "Нібулон" не замовляло та не споживало у позивача жодних послуг за договором, а навпаки мало намір здійснити весь обсяг навантажувально-розвантажувальних робіт без використання будь-яких послуг позивача, з наступних підстав.

Так, у відповідності до п.п. 1.1., 2.1.1. та 2.2.4. договору позивач, за наявності можливості, надає послуги по організації вантажопереробки вантажу силами та засобами відповідача (послуга) на рейдах Миколаївського морського порту (порт) згідно Додатку №1 (який є невід'ємною частиною Договору), а відповідач приймає ці послуги та оплачує їх згідно рахунків позивача. Адміністрація зобовязана надавати послуги згідно п. 1.1 Договору та Правил надання послуг у морських портах України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 05.06.2013 року №348, також дозвіл на проведення вантажно-розвантажувальних робіт на рейдах порту, а генекспедитор зобовязаний самостійно здійснювати вантажопереробку вантажу на рейдах порту своїми силами та засобами.

Отже, означеним договором передбачено, що позивач надає послуги лише по організації вантажопереробки вантажу силами та засобами відповідача, а здійснення вантажопереробки вантажу на рейдах порту здійснюється відповідачем своїми силами та засобами, що спростовує посилання апелянта на те, що останній мав намір здійснити весь обсяг навантажувально-розвантажувальних робіт без використання будь-яких послуг позивача.

Не приймають до уваги колегією суддів й посилання апелянта на те, що листи від 12.05.2016 р. за №5844/3-16/33 та від 25.05.2016 р. за №6519/3-16/33 не містять посилання на договір №57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 р., оскільки, відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження існування між сторонами інших договірних відносин.

Щодо посилань апелянта на те, що останнім під час виконання навантажувально-розвантажувальних робіт сплатило передбачені законодавством портові збори за користування акваторією, а справляння плати за надання доступу та користування акваторіє вдруге діючим законодавством не передбачено, колегія суддів відзначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року № 406 акваторія морського порту Миколаїв надана державному підприємству Адміністрація морських портів України у користування, за умови недопущення передачі її або її частин іншим суб'єктам господарювання, межі якої визначені постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2008 року № 934.

Згідно з ст. 1 Закону України Про морські порти України рейдом є частина акваторії морського порту, що використовується для стоянки суден на якорі, у тому числі для ремонту суден, посадки (висадки) пасажирів, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, в її незахищеній частині (зовнішній рейд) або в частині, захищеній повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об'єктами природного походження (внутрішній рейд).

Відповідно до п. 3.1 Правил надання послуг у морських портах України, які затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 05.06.2013 року № 348, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.08.2013 року за № 1401/23933, вантажно-розвантажувальні роботи в морському порту здійснюють портові оператори, оператори терміналів на підставі договорів перевалки або інших договорів.

Таким чином, здійснювати перевантажувальні роботи у морському порту має право портовий оператор.

Портовим оператором (стивідорна компанія) є суб'єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов'язані з цим види господарської діяльності. Отже, якщо суб'єкт господарювання проводить один з наведених у визначенні видів діяльності, він вважається портовим оператором.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується відповідачем, що останнім проводились перевантажувальні роботи, отже, останній на підставі вищевказаних приписів чинного законодавства вважається портовим оператором.

Водночас, відповідач є і судновласником плавзасобів, за допомогою яких він доставляє вантаж до зовнішнього рейду та перевантажує його на великотоннажні судна.

Портові збори відповідно до Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, регулюють порядок справляння портових зборів з суден та інших плавучих споруд.

Отже, у даному випадку портові збори, що були сплачені відповідачем, сплачені останнім як судновласником.

Разом з цим, за безпосередньо здійснення перевантажувальних робіт та користування у цих цілях акваторією порту, відповідач має оплачувати відповідні послуги вже як портовий оператор.

До того ж, відповідно до приписів ст. 21 Закону України «Про морські порти України» Тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між субєктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.

Згідно з ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, у даному випадку відносини між сторонами виникли саме на підставі укладеного між ними договору, а тому посилання апелянта на сплату останнім портових зборів є необґрунтованими, адже портові збори є окремими платежами та сплачуються внезалежності від існуючого договору.

Щодо посилань апелянта на відсутності підписаного між сторонами акту наданих послуг, колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1.5 договору (у редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2014 року до договору) позивач зобовязаний протягом 5-ти робочих днів з дати закінчення надання послуг надавати рахунки та акти наданих послуг генекспедитору за фактично надані послуги адміністрацією по кожній судовій партії.

Згідно з п. 2.2.9 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2014 року до договору) відповідач зобов'язаний протягом 5-ти робочих днів з дати закінчення надання послуг отримувати рахунки та акти наданих послуг позивача за фактично надані послуги позивачем по кожній судновій партії. Оплачувати рахунки позивача у терміни згідно п. 3.2 договору.

У відповідності до п. 2.2.22 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2014 року до договору) по закінченню відвантаження суднової партії отримувати та повертати протягом 5-ти робочих діб оформлений належним чином акт наданих послуг на кількість перевантаженого вантажу.

У разі не підписання акту наданих послуг відповідачем у визначений строк, такі послуги вважаються прийнятими та підлягають оплаті відповідачем згідно п. 3.2 договору.

Отже, у даному випадку за наявності доказів отримання відповідачем послуги від позивача, відсутність актів наданих послуг не звільняє відповідача від обовязку щодо оплати наданих за договором послуг.

До того ж, первинними документами, що містять відомості про здійснення сторонами господарської операції є наявні у матеріалах справи коносаменти.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки нікчемності договору, оскільки ДП «АМПУ» не наділено повноваженнями самостійно передавати акваторію (частину акваторії) в оренду, а також не наділений самостійними повноваженнями встановлювати плату за цей обєкт, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Згідно з 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до 2.5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Колегія суддів відзначає, що апелянтом не наведено жодних підстав, які б свідчили про нікчемність або недійсність договору, а посилання скаржника на те, у позивача були відсутні повноваження самостійно передавати частину акваторії у оренду спростовуються наявними матеріалами справи, оскільки як із умов договору, листів відповідача так й інших матеріалів справи не вбачається, що позивачем оплатно передавалась в оренду відповідачеві акваторія порту.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 1 274,74 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 197,80 грн., колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.3 договору за несвоєчасну оплату рахунків позивача з відповідача стягується сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми.

Позивачем здійснено нарахування 3 % річних за період з 21.06.2016 року по 21.04.2017 року та інфляційних втрат за період з липня 2016 року по січень 2017 року включно.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахованих сум 3% річних та інфляції, колегія суддів дійшла висновку, що їх зроблено методологічно та арифметично правильно.

Враховуючи викладені обставини та приписи ст. 625 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив позовну вимогу в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми пені у сумі у розмірі 12 473,58 грн. та висновків місцевого суду щодо зменшення розміру вказаної пені до 2000 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 548 ЦК України визначено, що виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно з ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 4.3 договору за несвоєчасну оплату рахунків позивача з відповідача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення до повної сплати заборгованості.

Так, відповідно до розрахунку позивача, останнім здійснено нарахування пені за період з 21.06.2016 року по 21.04.2017 року в сумі 12 473,58 грн., тобто без урахування положень ч. 6 ст. 232 ГК України.

Колегією суддів перевірено розрахунок пені здійснений судом першої інстанції, здійснений з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України за період з 21.06.2016 року по 21.12.2016 року (шість місяців), розмір якої склав 7 768,79 грн. та встановлено, що останнй здійснено вірно та арифметично правильно.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 названого Кодексу).

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Частиною першою статті 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України).

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з'ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідно до підпункту 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 р. № 7-рп/2013.

Також слід зазначити, законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст.43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором (залучення кредитних коштів зі сплатою процентів тощо) або погіршення матеріального стану підприємства саме у звязку з порушенням відповідачем умов договору № 57-П-МИФ-13 від 25.12.2013 року; нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, повязані з порушенням відповідачем умов договору, стягнення ж з відповідача пені у повному обсязі, на думку суду, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобовязання, у звязку із чим суд визнав за можливе зменшити розмір належної до стягнення пені до 2 000,00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір пені до 2 000,00 грн., а тому в цій частині рішення, також, не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено частково позовні вимоги, наведені в апеляційній скарзі порушення допущенні судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, а мотиви апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 є законним та обґрунтованим та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 08.06.2017 р. у справі №915/370/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Лашин В.В.