ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2017 р. Справа № 911/2288/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кушнер»

до Дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ»

про стягнення 9 363,62 грн Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача не зявилися;

від відповідача ОСОБА_1 (дов. б/н від 16.05.2017).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кушнер» (далі позивач) звернулося з позовом до Дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ» (далі відповідач) про стягнення 9 363,62 грн заборгованості, з яких: 8 102,59 грн боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар, 736,12 грн пені, 438,91 грн інфляційних втрат та 86 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.07.2017 порушено провадження у справі № 911/2288/17, розгляд справи призначено на 08.09.2017.

07.09.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 07/09 від 07.09.2017 (вх. № 18748/17 від 07.09.2017), згідно якого останній не погодився з позовними вимогами, оскільки 14.08.2017 ним було здійснено оплату за поставлений товар у розмірі 4 142,50 грн. Крім того, відповідач посилається на відсутність у договорі № РІ023028 від 01.02.2014 положень про відповідальність покупця у вигляді пені за несвоєчасне виконання зобовязань та неправомірність нарахування пені.

У судовому засіданні 08.09.2017 представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Позивач у судове засідання 08.09.2017 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представника позивача.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кушнер» (Постачальник) та Дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ» (Покупець) укладено договір № РІ023028, згідно якого постачальник зобовязався в порядку та на умовах, визначених договором, та у відповідності з замовленням покупця поставити, а покупець прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в Специфікації.

Згідно п. 7.9 договору оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника через 30 днів з моменту приймання-передачі товару та підписання накладної про прийняття товару.

Відповідно до п. 10.1 договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017.

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до « 31» грудня 2016 року, а в частині розрахунків до їх повного проведення. Якщо жодна зі сторін у термін одного календарного місяця до закінчення терміну дії договору не виявила бажання його розірвати, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах (п. 6.1 договору).

Судом встановлено, що на виконання п. 1.1 договору № РІ023028 від 01.02.2014 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 9 124,20 грн, що підтверджується видатковими накладними № ВН-К3485 від 28.01.2017 на суму 1 961,35 грн, № ВН-К3486 від 28.01.2017 на суму 2 442,17 грн, № ВН-К4622 від 04.02.2017 на суму 1 155,53 грн, № ВН-К7089 від 22.02.2017 на суму 2 620,97 грн, № ВН-К7090 від 22.02.2017 на суму 944,18 грн, (а.с. 52, 55, 58, 61, 64), підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору та товарно-транспортними накладними (а.с. 53-54, 56-57, 59-60, 62-63, 65-66).

Відповідач за отриманий від позивача товар розрахувався частково, сплативши позивачу 1 021,61 грн, решту боргу у розмірі 8 102,59 грн не сплатив, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар на момент розгляду справи склав 8 102,59 грн (9 124,40 грн 1 021,61 грн).

Крім того, після порушення провадження у справі (28.07.2017) відповідач сплатив позивачу 4 142,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 101059828 від 14.08.2017 (а.с. 79), внаслідок чого станом на момент прийняття судового рішення у справі борг за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар склав 3 960,09 грн (8 102,59 4 142,50 грн), що підтверджується платіжним дорученням № 101059828 від 14.08.2017 (а.с. 79).

Предметом позову є вимоги про стягнення 8 102,59 грн боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар, 736,12 грн пені, 438,91 грн інфляційних втрат та 86 грн 3 % річних.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини поставки.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд встановив, що на виконання п. 1.1 договору № РІ023028 від 01.02.2014 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 9 124,20 грн, що підтверджується видатковими накладними № ВН-К3485 від 28.01.2017 на суму 1 961,35 грн, № ВН-К3486 від 28.01.2017 на суму 2 442,17 грн, № ВН-К4622 від 04.02.2017 на суму 1 155,53 грн, № ВН-К7089 від 22.02.2017 на суму 2 620,97 грн, № ВН-К7090 від 22.02.2017 на суму 944,18 грн, (а.с. 52, 55, 58, 61, 64), підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору та товарно-транспортними накладними (а.с. 53-54, 56-57, 59-60, 62-63, 65-66); відповідач за отриманий від позивача товар розрахувався частково, сплативши позивачу 1 021,61 грн, решту боргу у розмірі 8 102,59 грн не сплатив, внаслідок чого борг відповідача перед позивачем за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар на момент судового розгляду справи склав 8 102,59 грн (9 124,40 грн 1 021,61 грн); після порушення провадження у справі (28.07.2017) відповідач сплатив позивачу 4 142,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 101059828 від 14.08.2017 (а.с. 79), внаслідок чого борг станом на момент прийняття судового рішення у справі за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар склав 3 960,09 грн (8 102,59 4 142,50 грн), що підтверджується платіжним дорученням № 101059828 від 14.08.2017 (а.с. 79).

Враховуючи те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття судового рішення складає 3 960,09 грн боргу, який не погашено, розмір вказаного боргу відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 3 960,09 грн боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар є обґрунтованою, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягає задоволенню.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на те, що після порушення провадження у справі (28.07.2017) відповідач сплатив позивачу 4 142,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 101059828 від 14.08.2017 (а.с. 79), суд вважає, що провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення 4 142,50 грн боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання за договором № РІ023028 від 01.02.2014, позивачем за період з 28.02.2017 по 17.07.2017 нараховано 736,12 грн пені.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В свою чергу пеня як різновид неустойки характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов'язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов'язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання; г) триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Водночас, приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, він зобовязаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною другою ст. 343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 року пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань врегульовані Законом України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань (далі Закон)).

Розмір пені, передбачений ст. 1 вищезазначеного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін) або встановлено спеціальним законодавчим актом.

Суд встановив, що договором № РІ023028 від 01.02.2014 не передбачено нарахування пені за прострочення виконання грошового зобовязання, а щодо правовідносин поставки відсутній спеціальний законодавчий акт, який встановлює відповідальність у звязку з неналежним виконанням покупцем своїх зобовязань з оплати поставленого товару.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 736,12 грн пені.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання за договором № РІ023028 від 01.02.2014, позивачем за період з 28.02.2017 по 17.07.2017 нараховано 438,91 грн інфляційних втрат та 86 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також періоди нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказані позивачем в поданому розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. 11-14), арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 28.02.2017 по 17.07.2017 становить загалом 413,53 грн інфляційних втрат та 85,23 грн. 3 % річних. Відтак, вимоги про стягнення 438,91 грн інфляційних втрат та 86 грн 3 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 413,53 грн інфляційних втрат та 85,23 грн 3 % річних.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення 3 960,09 грн боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар, 413,53 грн інфляційних втрат та 85,23 грн 3 % річних є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кушнер» до Дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ» про стягнення 4 142 (чотирьох тисяч ста сорока двох гривень) 50 коп. боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар припинити.

2. Решту позову задовольнити частково.

3. Стягнути з Дочірнього підприємства «Рітейл ІСТ» (08205, Київська обл., місто Ірпінь, вул. Шевченка, будинок 16, кімната 5; ідентифікаційний код 38903507) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кушнер» (02192, м. Київ, вул. Миропільська, буд. 4; ідентифікаційний код 32559075) 3 960 (три тисячі девятсот шістдесят гривень) 09 коп. боргу за поставлений згідно договору № РІ023028 від 01.02.2014 товар, 413 (чотириста тринадцять гривень) 53 коп. інфляційних втрат, 85 (вісімдесят пять гривень) 23 коп. 3 % річних та 1 469 (одну тисячу чотириста шістдесят девять гривень) 75 коп. судового збору.

4. У задоволенні решти позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено: 13.09.2017

Суддя П.В.Горбасенко