номер провадження справи 12/89/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017 Справа № 908/1394/17

Господарський суд Запорізької області у складі судді Смірнова О.Г.,

За участю секретаря судового засідання Бамбизова М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу № 908/1394/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Запорожпроект

до відповідача: Концерну Міські теплові мережі

про стягнення 367655,80 грн.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1, договір від 05.07.2017 року

від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 32/20-19 від 01.02.2017 року

громадянина України ОСОБА_3, паспорт серія СВ № 978721 від 05.01.2006 року

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, у судових засіданнях 27.07.2017 року, 09.08.2017 року та 31.08.2017 року згідно вимог ст. 77 ГПК України були оголошені перерви до 09.08.2017 року, 31.08.2017 року та до 04.09.2017 року, без винесення процесуальних документів суду, за наслідком яких були складені протоколи відповідно до вимог ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю Запорожпроект звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Концерну Міські теплові мережі з позовними вимогами про стягнення трьох відсотків річних в сумі 32965,18 грн. та інфляційних витрат в сумі 334690,62 грн., що разом складає 367655,80 грн.

17.07.2017 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у звязку з неможливістю явки його представника.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.07.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача за викладеними в ньому обставинами. Втім, враховуючи незявлення представника відповідача, вказаною ухвалою відкладений розгляд справи на 27.07.2017 року о 14:30.

18.07.2017 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи засвідченої копії постанови Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року у справі № 908/1297/16 про стягнення основної заборгованості.

Разом з тим 18.07.2017 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній просить разом із задоволенням позовних вимог стягнути в якості судових витрат, окрім сплаченого судового збору також і витрати позивача на послуги адвоката ОСОБА_1, які складають 10000,00 грн.

Відповідач у справі - Концерн Міські теплові мережі, 27.07.2017 року надав суду в порядку ст. 59 ГПК України, відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує, мотивуючи свою позицію наступним:

- відповідач не згоден з сумою боргу, яка стягнута в рамках судової справи № 908/1297/16 в розмірі 430005,04 грн., про що говорить факт направлення 17.07.2017 року відповідачем касаційної скарги до Вищого господарського суду України № 3284/20 від 14.07.2017 року та заяви про зупинення виконання судового рішення у справі № 908/1297/16;

- вважає, що позовні вимоги є не вірними, не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню;

- розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат є невірним, оскільки позивач розраховує інфляційні втрати та три відсотки річних від сум, що залишились неоплаченими за актами за 2013 рік та в період з 01.01.2014 року по 07.07.2014 року, тобто за межами позовної давності в 3 роки;

- законом не обмежується право нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь період прострочення боржником виконання грошового зобовязання, а загальна позовна давність лише обмежує їх стягнення у 3 роки;

- просить господарський суд застосувати позовну давність у 3 роки до стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 01.04.2013 року по 07.07.2014 року;

- в розрахунку інфляційних витрат позивач не вірно застосовує формулу для їх розрахунку, крім цього в таблиці розрахунку не зазначено який саме індекс інфляції застосований за кожен окремий випадок прострочення (місяць);

- розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних в корні є не вірним, а відтак сума стягнення не доведена. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

27.07.2017 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній зазначає, що відомості про прийняття поданої ним касаційної скарги у справі № 908/1297/16 до розгляду та вирішення питання щодо заяви про зупинення виконання рішення суду на сьогодні поки відсутні. З посиланням на те, що у випадку задоволення заяви про зупинення виконання судового рішення у справі № 908/1297/16 справа № 908/1394/17 підлягатиме зупиненню до ухвалення відповідного рішення Вищим господарським судом України просить відкласти розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України.

07.08.2017 року на адресу суду від відповідача надійшла заява в порядку приписів ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, в якій останній просить застосувати позовну давність (3 роки) до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за Актами надання послуг за період з 01.04.2013 року по 07.07.2014 року, а саме за Актами надання послуг № 806 від 14.11.2013 року, № 486 від 11.09.2013 року, № 40 від 12.02.2014 року, № 154 від 05.05.2014 року, № 632 від 15.10.2013 року, № 199 від 05.05.2014 року, № 791 від 14.11.2013 року, № 800 від 14.11.2013 року, № 928 від 09.12.2013 року, № 925 від 09.12.2013 року, № 812 від 14.11.2013 року, № 810 від 14.11.2013 року, № 809 від 14.11.2013 року, № 811 від 14.11.2013 року, № 98 від 09.06.2015 року, № 41 від 12.02.2014 року, № 228 від 01.07.2014 року, № 155 від 05.05.2014 року, № 200 від 05.05.2014 року, №231 від 01.07.2014 року, № 115 від 01.04.2014 року, № 197 від 05.05.2014 року, № 188 від 05.05.2014 року, № 779 від 13.11.2013 року, № 167 від 05.05.2014 року, № 164 від 05.05.2014 року, № 182 від 05.05.2014 року, № 801 від 14.11.2013 року, № 929 від 09.12.2013 року, № 926 від 09.12.2013 року, № 808 від 14.11.2013 року, № 42 від 12.02.2014 року, № 156 від 05.05.2014 року, № 201 від 05.05.2014 року, № 232 від 01.07.2014 року, №229 від 01.07.2014 року, № 116 від 01.04.2014 року, № 198 від 05.05.2014 року, № 793 від 14.11.2013 року, № 189 від 05.05.2014 року, № 780 від 13.11.2013 року, № 168 від 05.05.2014 року, № 165 від 05.05.2014 року, № 183 від 05.05.2014 року, № 802 від 14.11.2013 року, № 107 від 01.04.2014 року, № 108 від 01.04.2014 року, оскільки позивач втратив своє право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які розраховується від сум по вищезазначеним Актам.

07.08.2017 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву, в яких останній зазначає, що предметом спору справи № 908/1297/16 був борг, який виник за актами надання послуг (сторінка 4 - 5 судового рішення від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16), та який був стягнутий на користь позивача. При цьому питання щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в справі № 908/1297/16 не ставилося. Вказує, що предметом даного спору є стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат, які розраховуються від суми, яку стягнуто за рішенням суду від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16. Відповідач зазначає, що розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат є не вірним, оскільки позивач розраховує їх від сум, що залишились неоплаченими за актами надання послуг з 01.04.2013 року по 07.07.2014 року, тобто за межами позовної давності в 3 роки. Разом з тим вказує, що оскільки частина сум за актами не підлягає стягненню, в порядку застосування позовної давності в 3 роки, наводить свій контр-розрахунок.

18.08.2017 року на адресу суду від позивача надійшла заперечення на відзив в порядку ст. 22 ГПК України, в яких останній зазначає наступне:

- оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення;

- висновок відповідача про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у звязку зі спливом строку за вимогою про стягнення боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України;

- звертає увагу на те, що період нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних перебуває в межах позовної давності, там, де строк виконання основного зобовязання настав більш як три роки, позивач визначив період нарахування, що складає три роки до звернення в суд;

- позивач не пропустив позовну давність щодо стягнення основної заборгованості, яка була стягнута 27.03.2017 року Господарським судом Запорізької області рішенням у справі № 908/1297/16. Просить долучити вказані заперечення до матеріалів справи та врахувати їх при вирішенні справи.

04.09.2017 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про надання документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 04.09.2017 року підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні 04.09.2017 року проти позову заперечив.

Зясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи позивача, заперечення відповідача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 22.04.2013 року між ТОВ МІДАС-БУД (станом на час розгляду справи ТОВ ЗАПОРОЖПРОЕКТ, (далі - Підрядник, позивач у справі) та Концерном Міські теплові мережі (далі - Замовник, відповідач) був укладений договір підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398, відповідно до п. 1.1. якого Підрядник зобовязався за заявками Замовника виконати проектно-вишукувальні роботи з розробки проектно-кошторисної документації (далі - ПКД) згідно із завданнями на проектування та іншими необхідними вихідними даними, наданими замовником, а останній прийняти та оплатити роботу згідно з умовами Договору.

27.03.2017 року Господарським судом Запорізької області було прийняте рішення у справі № 908/1297/16, залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року, яким стягнуто на користь ТОВ «Запорожпроект» з Концерну Міські теплові мережі основну заборгованість у сумі 430005,04 грн. за окремими актами надання послуг, що підписані, але повністю або частково не оплачені в рамках Договору на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року.

Перелік таких актів та дата їх підписання, вказаний у вищезазначеному рішенні суду, де встановлено, що строк оплати виконаних робіт настав зі спливом 20 банківських днів з моменту підписання сторонами актів надання послуг.

Так, виконання робіт засвідчується актами надання послуг: № 806 від 14.11.2013 року на суму 46950,56 грн.; № 486 від 11.09.2013 року на суму 27617,98 грн.; № 40 від 12.02.2014 року на суму 42704,22 грн.; № 31 від 12.03.2015 року на суму 50176,44 грн.; № 154 від 05.05.2014 року на суму 51885,68 грн.; № 632 від 15.10.2013 року на суму 51492,17 грн.; № 199 від 05.05.2014 року на суму 17478,76 грн.; № 791 від 14.11.2013 року на суму 8094,00 грн.; № 322 від 12.09.2014 року на суму 4260,00 грн.; № 417 від 29.10.2014 року на суму 24430,69 грн.; № 800 від 14.11.2013 року на суму 5325,00 грн.; № 928 від 09.12.2013 року на суму 2690,23 грн.; № 925 від 09.12.2013 року на суму 4342,80 грн.; № 365 від 07.10.2014 року на суму 8354,95 грн.; № 526 від 17.11.2014 року на суму 17078,34 грн.; № 812 від 14.11.2013 року на суму 13452,11 грн.; № 810 від 14.11.2013 року на суму 2890,11 грн.; № 809 від 14.11.2013 року на суму 11338,32 грн.; № 811 від 14.11.2013 року на суму 3323,35 грн.; № 98 від 09.06.2015 на суму 2458,55 грн.; № 554 від 16.09.2015 року на суму 6037,28 грн.; № 41 від 12.02.2014 року на суму 3564,00 грн.; № 228 від 01.07.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 32 від 12.03.2015 року на суму 2745,60 грн.; № 155 від 05.05.2014 року на суму 5805,53 грн.; № 200 від 05.05.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 494 від 13.11.2014 року на суму 3741,35 грн.; № 231 від 01.07.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 115 від 01.04.2014 року на суму 3564,00 грн.; № 197 від 05.05.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 188 від 05.05.2014 року на суму 3944,41 грн.; № 358 від 02.10.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 779 від 13.11.2013 року на суму 3337,30 грн.; № 167 від 05.05.2014 року на суму 3214,16 грн.; № 419 від 29.10.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 164 від 05.05.2014 року на суму 3222,94 грн.; № 497 від 13.11.2014 року на суму 5671,42 грн.; № 369 від 07.10.2014 року на суму 5901,53 грн.; № 182 від 05.05.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 801 від 14.11.2013 року на суму 3564,00 грн.; № 929 від 09.12.2013 року на суму 2745,60 грн.; № 926 від 09.12.2013 року на суму 2745,60 грн.; № 313 від 01.09.2014 року на суму 2745,60 грн.; № 366 від 07.10.2014 року на суму 6710,65 грн.; № 527 від 27.11.2014 року на суму 3141,60 грн.; № 556 від 16.09.2015 року на суму 692,20 грн.; № 808 від 14.11.2013 року на суму 1704,00 грн.; № 42 від 12.02.2014 на суму 798,00 грн.; № 33 від 12.03.2015 року на 852,00 грн.; № 156 від 05.05.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 201 від 05.05.2014 року на суму 298,80 грн.; № 495 від 13.11.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 232 від 01.07.2014 року на суму 371,16 грн.; № 229 від 01.07.2014 року на суму 948,42 грн.; № 116 від 01.04.2014 року на суму 1029,42 грн.; № 198 від 05.05.2014 року на суму 1478,16 грн.; № 793 від 14.11.2013 року на суму 1704,00 грн.; № 189 від 05.05.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 359 від 02.10.2014 року на суму 1278,00 грн.; № 780 від 13.11.2013 року на суму 1704 грн.; № 168 від 05.05.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 418 від 29.10.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 165 від 05.05.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 498 від 13.11.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 370 від 07.10.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 183 від 05.05.2014 року на суму 1235,40 грн.; № 802 від 14.11.2013 року на суму 1704,00 грн.; № 107 від 01.04.2014 року на суму 522,18 грн.; № 108 від 01.04.2014 року на суму 385,02 грн.; № 314 від 01.09.2014 року на суму 1576,20 грн.; № 367 від 07.10.2014 року на суму 1704,00 грн.; № 528 від 27.11.2014 року на суму 1022,40 грн.; № 555 від 16.09.2015 року на суму 1278,00 грн. на загальну суму 532883,35 грн.

За виконані за зазначеними вище актами роботи відповідач розрахувався частково, сплативши 17258,87 грн. платіжним дорученням № 6910 від 17.06.2013 року по акту № 806 від 14.11.2013 року; 11459,09 грн. платіжним дорученням № 6921 від 17.06.2013 року по акту № 486 від 11.09.2013 року; 1022,40 грн. платіжним дорученням № 6919 від 17.06.2013 року по акту № 31 від 12.03.2015 року; 29694,14 грн. платіжним дорученням № 6925 від 17.06.2013 року по акту № 154 від 05.05.2014 року; 18621,35 грн. платіжним дорученням № 6990 від 18.06.2013 року по акту № 632 від 15.10.2013 року; 2683,80 грн. платіжним дорученням № 8805 від 26.07.2013 року по акту № 791 від 14.11.2013 року; 1278,00 грн. платіжним дорученням № 6918 від 17.06.2013 року по акту № 322 від 12.09.2014 року; 7825,09 грн. платіжним дорученням № 8813 від 26.07.2013 року по акту № 417 від 29.10.2014 року; 4035,60 грн. платіжним дорученням № 8791 від 26.07.2013 року по акту № 812 від 14.11.2013 року. Всього відповідачем по зазначеним вище актам було здійснено оплату на загальну суму 93878,34 грн.

Позивач в позові вказує, що за відповідачем по зазначеним вище актам виникла основна заборгованість у розмірі 430005,04 грн., яку було стягнуто у справі № 908/1297/16. Вищевказані обставини встановлені наведеним рішенням суду і доведенню не підлягають відповідно до вимог ст. 35 ГПК України. При цьому зазначає, що на дату звернення до суду, відповідач жодних платежів в рамках вищевказаного рішення суду не вчинив.

Оскільки зобовязання не припинилося виконанням проведеним належним чином з боку відповідача, і з його боку мало місце несвоєчасне виконання грошових зобовязань, тому позивач, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України, звернувся з позовом до суду про стягнення з останнього трьох процентів річних за період з 07.07.2014 року по 06.07.2017 року в сумі 32965,18 грн. та інфляційних витрат за період з липня 2014 року по червень 2017 року в сумі 334690,62 грн.

Судом досліджені правові норми, які підлягають застосуванню у спірних відносинах сторін. За своєю правовою природою між сторонами склалися зобовязальні правовідносини, які виникли з договірних правовідносин (за договором підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року), щодо яких господарським судом було прийнято рішення. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року.

Стаття 526 ЦК України та 193 ГК України, визначають, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору та припинятися виконанням проведеним належним чином згідно ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України.

Частина друга статті 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Судом прийнято до уваги, що інфляційні та три процента річних за прострочення грошового зобовязання є іншими засобами захисту порушеного права, які не можливо ототожнювати з неустойкою.

Факти, встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2017 року, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, як визначено у ч. 3 ст. 35 ГПК України.

За загальним правилом, кожна особа, що бере участь у справі, повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень (стаття 33 ГПК України). Водночас коментована стаття визначає підстави, з яких ці особи звільняються від обовязку доказування. Підстави звільнення від доказування можна поділити на три групи:

а) обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання;

б) обставини, визнані господарським судом загальновідомими (частина друга статті 35 ГПК України);

в) преюдиціальні факти (частини 3-4 статті 35 ГПК України):

- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

- вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Відповідно до частини 3 статті 43 ГПК України визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковими. Отже, таке визнання не є підставою звільнення від доказування, тобто незалежно від того, що одна сторона визнає певні обставини, які наводяться іншою стороною, остання повинна надати відповідні доказування.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини.

Так вищезазначеним рішенням суду встановлено, що у відповідності до умов договору підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року ТОВ «Запорожпроект» виконав на користь Концерну Міські теплові мережі роботи, які були прийняті останнім без жодних зауважень, що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін та скріпленими печатками підприємств актами надання послуг № 806 від 14.11.2013 на суму 46950,56 грн.; № 486 від 11.09.2013 на суму 27617,98 грн.; № 40 від 12.02.2014 на суму 42704,22 грн.; № 31 від 12.03.2015 на суму 50176,44 грн.; № 154 від 05.05.2014 на суму 51885,68 грн.; № 632 від 15.10.2013 на суму 51492,17 грн.; № 199 від 05.05.2014 на суму 17478,76 грн.; № 791 від 14.11.2013 на суму 8094 грн.; № 322 від 12.09.2014 на суму 4260 грн.; № 417 від 29.10.2014 на суму 24430,69 грн.; № 800 від 14.11.2013 на суму 5325 грн.; № 928 від 09.12.2013 на суму 2690,23 грн.; № 925 від 09.12.2013 на суму 4342,80 грн.; № 365 від 07.10.2014 на суму 8354,95 грн.; № 526 від 27.11.2014 на суму 17078,34 грн.; № 812 від 14.11.2013 на суму 13452,11 грн.; № 810 від 14.11.2013 на суму 2890,11 грн.; № 809 від 14.11.2013 на суму 11338,32 грн.; № 811 від 14.11.2013 на суму 3323,35 грн.; № 98 від 09.06.2015 на суму 2458,55 гр.; № 554 від 16.09.2015 на суму 6037,28 грн.; № 41 від 12.02.2014 на суму 3564 грн.; № 228 від 01.07.2014 на суму 2745,60 грн.; № 32 від 12.03.2015 на суму 2745,60 грн.; № 155 від 05.05.2014 на суму 5805,53 грн.; № 200 від 05.05.2014 на суму 2745,60 грн.; № 494 від 13.11.2014 на суму 3741,35 грн.; № 231 від 01.07.2014 на суму 2745,60 грн.; № 115 від 01.04.2014 на суму 3564 грн.; № 197 від 05.05.2014 на суму 2745,60 грн.; № 188 від 05.05.2014 на суму 3944,41 грн.; № 358 від 02.10.2014 на суму 2745,60 грн.; № 779 від 13.11.2013 на суму 3337,30 грн.; № 167 від 05.05.2014 на суму 3214,16 грн.; № 419 від 29.10.2014 на суму 2745,60 грн.; № 164 від 05.05.2014 на суму 3222,94 грн.; № 497 від 13.11.2014 на суму 5671,42 грн.; № 369 від 07.10.2014 на суму 5901,53 грн.; № 182 від 05.05.2014 на суму 2745,60 грн.; № 801 від 14.11.2013 на суму 3564 грн.; № 929 від 09.12.2013 на суму 2745,60 грн.; № 926 від 09.12.2013 на суму 2745,60 грн.; № 313 від 01.09.2014 на суму 2745,60 грн.; № 366 від 07.10.2014 на суму 6710,65 грн.; № 527 від 27.11.2014 на суму 3141,60 грн.; № 556 від 16.09.2015 на суму 692,20 грн.; № 808 від 14.11.2013 на суму 1704 грн.; № 42 від 12.02.2014 на суму 798 грн.; № 33 від 12.03.2015 на суму 852 грн.; № 156 від 05.05.2014 на суму 1704 грн.; № 201 від 05.05.2014 на суму 298,80 грн.; № 495 від 13.11.2014 на суму 1704 грн.; № 232 від 01.07.2014 на суму 371,16 грн.; № 229 від 01.07.2014 на суму 948,42 грн.; № 116 від 01.04.2014 на суму 1029,42 грн.; № 198 від 05.05.2014 нас уму 1478,16 грн.; № 793 від 14.11.2013 на суму 1704 грн.; № 189 від 05.05.2014 на суму 1704 грн.; № 359 від 02.10.2014 на суму 1278 грн.; № 780 від 13.11.2013 на суму 1704 грн.; № 168 від 05.05.2014 на суму 1704 грн.; № 418 від 29.10.2014 на суму 1704 грн.; № 165 від 05.05.2014 на суму 1704 грн.; № 498 від 13.11.2014 на суму 1704 грн.; № 370 від 07.10.2014 на суму 1704 грн.; № 183 від 05.05.2014 на суму 1235,40 грн.; № 802 від 14.11.2013 на суму 1704 грн.; № 107 від 01.04.2014 на суму 522,18 грн.; № 108 від 01.04.2014 на суму 385,02 грн.; № 314 від 01.09.2014 на суму 1576,20 грн.; № 367 від 07.10.2014 на суму 1704 грн.; № 528 від 27.11.2014 на суму 1022,40 грн.; № 555 від 16.09.2015 на суму 1278 грн. на загальну суму 532883,35 грн.

Разом з тим вищевказаним рішенням суду також встановлено, що за виконані за зазначеними вище актами роботи Концерн МТМ розрахувався частково, сплативши 17258,87 грн. платіжним дорученням № 6910 від 17.06.2013 по акту № 806 від 14.11.2013; 11459,09 грн. платіжним дорученням № 6921 від 17.06.2013 по акту № 486 від 11.09.2013; 1022,40 грн. платіжним дорученням № 6919 від 17.06.2013 по акту № 31 від 12.03.2015; 29694,14 грн. платіжним дорученням № 6925 від 17.06.2013 по акту № 154 від 05.05.2014; 18621,35 грн. платіжним дорученням № 6990 від 18.06.2013 по акту № 632 від 15.10.2013; 2683,80 грн. платіжним дорученням № 8805 від 26.07.2013 по акту № 791 від 14.11.2013; 1278 платіжним дорученням № 6918 від 17.06.2013 по акту № 322 від 12.09.2014; 7825,09 грн. платіжним дорученням № 8813 від 26.07.2013 по акту № 417 від 29.10.2014; 4035,60 грн. платіжним дорученням № 8791 від 26.07.2013 по акту № 812 від 14.11.2013. Всього Концерном МТМ по зазначеним вище актам було здійснено оплату на загальну суму 93878,34 грн. Таким чином, за Концерном МТМ по зазначеним вище актам виникла заборгованість у розмірі 430005,04 грн.

При цьому в рішенні суду у справі № 908/1297/16 вказано, що відповідно до п. 2.8. договору підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року остаточний розрахунок за виконані роботи в кожному окремому випадку здійснюється на підставі рахунку на оплату шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника або в будь-який іншій формі, яка не заборонена діючим законодавством України, згідно акту виконаних робіт протягом 20-ти банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт.

Поряд з цим рішенням господарського суду від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16 підтверджений факт неналежного виконання Концерном МТМ зобовязань щодо здійснення своєчасної оплати за виконані робити по зазначеним вище актам, в тому числі ненадання Концерном МТМ доказів здійснення оплати, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення з останнього на користь ТОВ ЗАПОРОЖПРОЕКТ 430005,04 грн. були задоволені в повному обсязі.

Пунктом 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.12.2013 року визначено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до загальної норми, передбаченої у статті 526 ЦК України, та спеціальної норми, визначеної у частині першій ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 18.10.2011 р. у справі № 48/23 та Верховний Суд України у постанові від 08.11.2010 р. № 3-12г10.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснене лише часткове погашення боргу за окремими актами надання послуг згідно договору підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року, що встановлено рішенням суду від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16.

Станом на день розгляду даної справи відповідачем не надано до матеріалів справи докази погашення заборгованості, встановленої рішенням суду від 27.03.2017 року у справі № 908/1297/16.

Таким чином, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобовязання за рішенням господарського суду від 27.03.2017 року в частині сплати основного боргу.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17.12.2013 року, далі постанова Пленуму Вищого господарського суду України, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

В пункті 1.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України зазначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Предметом спору в даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат на заборгованість за актами надання послуг, за якими господарським судом була стягнута з відповідача сума основного боргу у справі № 908/1297/16.

Однак, матеріали справи свідчать, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за Актами надання послуг за період з 01.04.2013 року по 07.07.2014 року, а саме: за Актами надання послуг № 806 від 14.11.2013 року, № 486 від 11.09.2013 року, № 40 від 12.02.2014 року, № 154 від 05.05.2014 року, № 632 від 15.10.2013 року, № 199 від 05.05.2014 року, № 791 від 14.11.2013 року, № 800 від 14.11.2013 року, № 928 від 09.12.2013 року, № 925 від 09.12.2013 року, № 812 від 14.11.2013 року, № 810 від 14.11.2013 року, № 809 від 14.11.2013 року, № 811 від 14.11.2013 року, № 98 від 09.06.2015 року, № 41 від 12.02.2014 року, № 228 від 01.07.2014 року, № 155 від 05.05.2014 року, № 200 від 05.05.2014 року, №231 від 01.07.2014 року, № 115 від 01.04.2014 року, № 197 від 05.05.2014 року, № 188 від 05.05.2014 року, № 779 від 13.11.2013 року, № 167 від 05.05.2014 року, № 164 від 05.05.2014 року, № 182 від 05.05.2014 року, № 801 від 14.11.2013 року, № 929 від 09.12.2013 року, № 926 від 09.12.2013 року, № 808 від 14.11.2013 року, № 42 від 12.02.2014 року, № 156 від 05.05.2014 року, № 201 від 05.05.2014 року, № 232 від 01.07.2014 року, №229 від 01.07.2014 року, № 116 від 01.04.2014 року, № 198 від 05.05.2014 року, № 793 від 14.11.2013 року, № 189 від 05.05.2014 року, № 780 від 13.11.2013 року, № 168 від 05.05.2014 року, № 165 від 05.05.2014 року, № 183 від 05.05.2014 року, № 802 від 14.11.2013 року, № 107 від 01.04.2014 року, № 108 від 01.04.2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктами 3.4., 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» передбачено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та вимог про стягнення сум, процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Нормою ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Втім, пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів перебіг позовної давності у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Так, матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобовязань у звязку з нездійсненням в повному обсязі оплати за виконані роботи у встановлений договором строк, а відтак ним порушено право позивача на своєчасне отримання плати за виконані роботи.

Як зазначено вище умовами п. 2.8. договору підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року визначено, що остаточний розрахунок за виконані роботи в кожному окремому випадку здійснюється на підставі рахунку на оплату шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Підрядника або в будь-який іншій формі, яка не заборонена діючим законодавством України, згідно акту виконаних робіт протягом 20-ти банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі виконаних робіт.

Таким чином, з урахуванням вказаного пункту Договору, перебіг строку позовної давності щодо нарахування трьох відсотків річних та інфляційних витрат необхідно відраховувати за кожним актом надання послуг окремо, починаючи з 21 банківського дня від дати підписання відповідного акту прийому-передачі виконаних робіт та протягом 3 років (загальна позовна давність).

Дослідивши розрахунки трьох відсотків річних та інфляційних витрат з урахуванням заявленого відповідачем клопотання про сплив строку позовної давності суд дійшов, що строк позовної давності 3 роки сплив за наступними актами надання послуг:

1) актом надання послуг № 806 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

2) актом надання послуг № 486 від 11.09.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 09.10.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 10.10.2013 року та сплив 10.10.2016 року;

3) актом надання послуг № 40 від 12.02.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 13.03.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 14.03.2014 року та сплив 14.03.2017 року;

4) актом надання послуг № 154 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

5) актом надання послуг № 632 від 15.10.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.11.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.11.2013 року та сплив 13.11.2016 року;

6) актом надання послуг № 199 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

7) актом надання послуг № 791 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

8) актом надання послуг № 800 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

9) актом надання послуг № 928 від 09.12.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 08.01.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 09.01.2014 року та сплив 09.01.2017 року;

10) актом надання послуг № 925 від 09.12.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 08.01.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 09.01.2014 року та сплив 09.01.2017 року;

11) актом надання послуг № 812 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

12) актом надання послуг № 810 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

13) актом надання послуг № 809 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

14) актом надання послуг № 811 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

15) актом надання послуг № 41 від 12.02.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 13.03.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 14.03.2014 року та сплив 14.03.2017 року;

16) актом надання послуг № 155 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

17) актом надання послуг № 200 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

18) актом надання послуг № 115 від 01.04.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 29.04.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 30.04.2014 року та сплив 30.04.2017 року;

19) актом надання послуг № 197 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

20) актом надання послуг № 188 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

21) актом надання послуг № 779 від 13.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 11.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 12.12.2013 року та сплив 12.12.2016 року;

22) актом надання послуг № 167 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

23) актом надання послуг № 164 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

24) актом надання послуг № 182 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

25) актом надання послуг № 801 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

26) актом надання послуг № 929 від 09.12.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 08.01.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 09.01.2014 року та сплив 09.01.2017 року;

27) актом надання послуг № 926 від 09.12.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 08.01.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 09.01.2014 року та сплив 09.01.2017 року;

28) актом надання послуг № 808 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

29) актом надання послуг № 42 від 12.02.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 13.03.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 14.03.2014 року та сплив 14.03.2017 року;

30) актом надання послуг № 156 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

31) актом надання послуг № 116 від 01.04.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 29.04.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 30.04.2014 року та сплив 30.04.2017 року;

32) актом надання послуг № 198 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

33) актом надання послуг № 793 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

34) актом надання послуг № 189 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

35) актом надання послуг № 780 від 13.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 11.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 12.12.2013 року та сплив 12.12.2016 року;

36) актом надання послуг № 168 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

37) актом надання послуг № 165 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

38) актом надання послуг № 183 від 05.05.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 03.06.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 04.06.2014 року та сплив 04.06.2017 року;

39) актом надання послуг № 802 від 14.11.2013 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 12.12.2013 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 13.12.2013 року та сплив 13.12.2016 року;

40) актом надання послуг № 107 від 01.04.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 29.04.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 30.04.2014 року та сплив 30.04.2017 року;

41) актом надання послуг № 108 від 01.04.2014 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 29.04.2014 року, строк позовної давності (3 роки) розпочався з 30.04.2014 року та сплив 30.04.2017 року.

При цьому позовна заява в даній справі подана до суду 07.07.2017 року, що підтверджується вхідним штампом канцелярії суду.

Враховуючи сплив трирічного строку позовної давності за вказаними вище актами надання послуг, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних витрат за вказаними актами не підлягають задоволенню.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних суд дійшов висновку, що в ньому допущена помилка, а саме невірно визначений початок періоду нарахування трьох відсотків річних за актом надання послуг № 98 від 09.06.2015 року, актом надання послуг № 556 від 16.09.2015 року. Також в розрахунку допущені помилки при зазначенні дати акту надання послуг № 527 від 27.11.2014 року на суму 3141,60 грн., у звязку з чим невірно визначений період прострочення його оплати.

Відповідно до п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Відтак, судом з власної ініціативи здійснено перерахунок трьох відсотків річних за актами надання послуг, в яких допущені помилки, за допомогою програми Законодавство.

Три відсотки річних розраховані судом наступним чином:

1) за актом надання послуг № 98 від 09.06.2015 року на суму 2458,55 грн., строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 08.07.2015 року, прострочка виникла з 09.07.2015 року

- за період з 09.07.2015 року по 06.07.2017 року (729 днів прострочення) від суми боргу 2458,55 грн. три відсотки річних складають 147,11 грн.;

2) за актом надання послуг № 527 від 27.11.2014 року на суму 3141,60 грн., строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 25.12.2014 року, прострочка виникла з 26.12.2014 року

- за період з 26.12.2014 року по 06.07.2017 року (924 дні прострочення) від суми боргу 3141,60 грн. три відсотки річних складають 238,33 грн.;

3) за актом надання послуг № 556 від 16.09.2015 року на суму 692,20 грн., строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 15.10.2015 року, прострочка виникла з 16.10.2015 року

- за період з 16.10.2015 року по 06.07.2017 року (630 днів прострочення) від суми боргу 692,20 грн. три відсотки річних складають 35,79 грн.

Розрахунок трьох відсотків річних за іншими актами надання послуг, заявленими в позовній заяві, здійснений позивачем правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Так, з врахуванням викладеного, за розрахунком суду, з відповідача підлягають стягненню три відсотка річних за порушення строків оплати в сумі 11847,11 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Запорожпроект про стягнення з Концерну Міські теплові мережі трьох процентів річних підлягають частково в сумі 11847,11 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат суд зазначає наступне.

Інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, і коли строк виконання зобовязання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобовязання після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат у звязку з допущеними в ньому помилками судом з власної ініціативи здійснено перерахунок суми інфляційних витрат за актами надання послуг № 32 від 12.03.2015 року, № 556 від 16.09.2015 року, № 555 від 16.09.2015 року за допомогою програми Законодавство, зокрема:

1) інфляційні витрати на заборгованість за актом надання послуг № 32 від 12.03.2015 року, строк оплати якого настав 09.04.2015 року, прострочка виникла з 10.04.2015 року

- за період з квітня 2015 року по червень 2017 року від суми боргу 2745,60 грн. інфляційні витрати складають 1222,00 грн.;

2) інфляційні витрати на заборгованість за актом надання послуг № 556 від 16.09.2015 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 15.10.2015 року, прострочка виникла з 16.10.2015 року

- з жовтня 2015 року по червень 2017 року від суми боргу 692,20 грн. інфляційні витрати складають 158,96 грн.;

3) ) інфляційні витрати на заборгованість за актом надання послуг № 555 від 16.09.2015 року, строк оплати якого згідно п. 2.8. Договору настав 15.10.2015 року, прострочка виникла з 16.10.2015 року

- з жовтня 2015 року по травень 2017 року від суми боргу 1278,00 грн. інфляційні витрати складають 268,73 грн.

Розрахунок інфляційних витрат за іншими актами надання послуг, заявленими в позовній заяві, здійснений позивачем правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Так, з врахуванням викладеного, за розрахунком суду, з відповідача підлягають стягненню інфляційні витрати в сумі 88190,11 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Запорожпроект про стягнення з Концерну Міські теплові мережі інфляційних витрат підлягають частково в сумі 88190,11 грн.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України.

Щодо клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката в сумі 10000,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами. Стягнення зазначених витрат в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру.

При цьому судом враховано, що поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VI від 05.07.2012 року, де зазначено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

В якості підтвердження витрат на послуги адвоката позивач надав договір про надання правової допомоги від 05.07.2017 року з адвокатом ОСОБА_1, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП № 001097 від 29.09.2015 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 13.07.2017 року до договору.

При цьому в підтвердження факту оплати послуг адвоката на суму 10000,00 грн. позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 14.07.2017 року, в якій в якості підстави для перерахування вказаних коштів зазначено: «правова допомога адвоката за договором про надання правової допомоги від 05.07.2016 року у господарській справі № 908/1394/17, що перебуває на розгляді в Господарському суді Запорізької області».

Отже, позивачем були перераховані кошти за надання правової допомоги за договором від 05.07.2016 року, тобто за договором від іншої дати, ніж той, що доданий до клопотання про стягнення витрат на оплату адвоката.

Таким чином, позивач не підтвердив факт сплати адвокату коштів в сумі 10000,00 грн. саме за договором про надання правової допомоги від 05.07.2017 року.

Разом з тим договір про надання правової допомоги від 05.07.2017 року не містить посилань про надання правової допомоги саме у справі № 908/1394/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог клопотання позивача.

Твердження позивача про те, що період нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних перебуває в межах позовної давності є безпідставними та необґрунтованими, оскільки приписами ч. 5 ст. 261 ЦК України чітко встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк виконання зобовязання для відповідача щодо оплати виконаних робіт визначений умовами п. 2.8. договору підряду на проведення проектно-вишукувальних робіт № 398 від 22.04.2013 року, відтак строк позовної давності повинен визначатись зі спливом строку, встановленого вказаним пунктом договору.

У судовому засіданні, яке відбулося 04.09.2017 року, згідно частини 2 статті 85 ГПК України було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 96, 509, 599, 610, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 34, 35, ч. 3 ст. 43, 44, 48, 49, 82, 82-1, 84, ч. 2 ст. 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Запорожпроект до Концерну Міські теплові мережі задовольнити частково.

2. Стягнути з Концерну Міські теплові мережі, 69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, , на користь:

- Товариства з обмеженою відповідальністю Запорожпроект, 69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 145, корпус В, кв. 37, , три відсотка річних в сумі 11847 (одинадцять тисяч вісімсот сорок сім) грн. 11 коп., інфляційні витрати в сумі 88190 (вісімдесят вісім тисяч сто девяносто) грн. 11 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 1500 (одна тисяча пятсот) грн. 56 коп., видавши наказ.

3. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Запорожпроект до Концерну Міські теплові мережі щодо стягнення трьох відсотків річних в сумі 21118,07 грн. відмовити.

4. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Запорожпроект до Концерну Міські теплові мережі щодо стягнення інфляційних витрат в сумі 246500,51 грн. відмовити.

Повне рішення складено 13.09.2017 року

Суддя О.Г.Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.