ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р.Справа № 922/2213/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-ГСМ", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ "Шубське", с. Шуби
про стягнення 924651,46 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю від 22.06.2017

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю від 14.07.2017

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Агро-ГСМ" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ФГ "Шубське" 711027,42 грн. заборгованості за договором поставки мінеральних добрив, пестицидів і агрохімікатів №АГ-135/У від 07.04.2015, 74333,69 грн. інфляційних втрат та 139290,35 грн. штрафних санкцій за прострочення платежу.

Ухвалою суду від 10 липня 2017 року було порушено провадження по справі.

Розгляд справи було призначено на 10 серпня 2017 року.

24 липня 2017 року до суду надійшло клопотання відповідача (вх. № 23572) про заміну відповідача його правонаступником, та клопотання (вх. № 23576 та вх. № 23574) про витребування від позивача первинних бухгалтерських документів, яке було задоволено судом.

10 серпня 2017 року від позивача надійшла заява (вх. № 25853) про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача - ФГ "Шубське".

Відповідач надав до суду заперечення на заяву позивача про забезпечення позову (вх. №25965 від 11.08.2017), які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

В задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 25781 від 10.08.2017), в якому не погоджується з розрахунками позивача, також звернувся до суду із заявою (вх. № 25783 від 10.08.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Розгляд справи було відкладено на 04 вересня 2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Також, на виконання ухвали суду від 11.08.2017 позивач надав пояснення та копії товарно - транспортних накладних (вх. №28318 від 04.09.2017), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, заявив клопотання (вх. №28212 від 04.09.2017) про витребування від позивача акту звірки взаємних розрахунків між сторонами.

Згідно ст. 32, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що акт звірки взаємних розрахунків сам по собі не може бути доказом, що встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін та не може бути покладений в основу прийняття рішення судом, а є лише по своїй суті розрахунком вимог позивача з яким погоджується чи навпаки заперечує відповідач.

За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для задоволення зазначеного клопотання відповідача.

В судовому засіданні, яке розпочалося 04 вересня 2017 року було оголошено перерву до 05 вересня 2017 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У судовому засіданні 05.09.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду даної справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

07 квітня 2015 року позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю Агро-ГСМ (постачальник) та Фермерським господарством Шубське (покупець), правонаступником якого є відповідач - ТОВ "ФГ "Шубське" було укладено договір поставки мінеральних добрив, пестицидів і агрохімікатів № АГ-135/У (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник - ТОВ Агро-ГСМ зобов'язався передавати у встановлені договором строки нафтопродукти, визначені п. 1.2. договору у власність покупця (відповідача), а покупець зобов'язався прийняти Товар та сплатити за нього грошові кошти.

Згідно з умовами п. 3.1. договору, поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями протягом 10 банківських днів з моменту здійснення 100% передоплати партії товару.

Відповідно до п. 1.1. договору, Постачальник ТОВ АГРО-ГСМ зобов'язався передавати у встановлені договором строки мінеральні добрива, пестициди і агрохімікати у власність Покупця, а Покупець ФГ Шубське зобов'язався прийняти Товар та заплатити за цього грошові кошти.

Згідно з п. 3.1. договору, поставка Товару за цим договором здійснюється окремими партіями протягом 10 днів з моменту здійснення 100% передоплати партії товару.

Пунктом 3.3 договору передбачене право Постачальника відвантажити Товар Покупцю на основі заявки до отримання 100% передоплати.

Згідно з п.п. 3.4., 3.5. договору, Постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки товару з моменту передачі його перевізнику. Датою поставки товару вважається дата приймання товару до перевезення, зазначена, зокрема, у видатковій накладній.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (постачальник) свої зобов'язання за зазначеним вище Договором поставки виконав належним чином, передав у власність покупця (відповідача) товар на загальну суму 4 389 180 (чотири мільйони триста вісімдесят дев'ять тисяч сто вісімдесят) грн., що підтверджується видатковими та товарно - транспортними накладними, копії яких були надані до матеріалів справи.

Відповідач (покупець) товар за вищевказаними видатковими накладними отримав, про що свідчить підпис уповноваженої особи, який скріплений печаткою, проте його вартість своєчасно та в повному обсязі не сплатив, що й стало підставою для звернення позивача за даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, господарський суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 5 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд вважає, що дії сторін з виставлення рахунку та його оплати відповідно до вимог ч. 1 ст. 181 ГК України, ст. 202 ЦК України свідчать про схвалення ними правочину, що створило для них цивільні права та обов'язки.

Таким чином, між сторонами по справі виникли відносини з договору поставки, укладеного в усній формі, врегульовані гл. 54 ЦК України, за яким відповідач зобов'язався передати позивачу у власність обладнання, а позивач - прийняти указаний товар та сплатити за нього встановлену ціну.

Згідно з вимогами ч. 2. ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин сторін.

У відповідності до вимог ст.ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1)у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2)у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3)у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до п. 4.6. Договору при наявності у Покупця заборгованості за поставлений Товар, незалежно від причин її виникнення, грошові кошти, що надійшли на рахунок, зараховуються в черговості, визначеній Постачальником:

в першу чергу зарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до договору;

в другу чергу зарахування суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення;

в третю чергу оплата поточних зобов'язань.

Вказане правило застосовується до будь-яких грошових коштів, що надійшли на рахунок Постачальника.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм закону, а також враховуючи, що відповідач, в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені суду позивачем не спростував, не надав суду доказів належного виконання умов спірного Договору, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення 711027,42 грн. основного боргу обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, такі, що не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню повністю.

Також, позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати в розмірі 45110,68 грн.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат, судом встановлено, що вони відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, а розмір інфляційних втрат в розмірі 74333,69 грн. не перевищує розрахованого судом розміру таких нарахувань, тому позовні вимоги в цій частині судом задовольняються.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення сума за прострочення виконання грошових зобов'язань (проценти за користування чужими грошовими коштами) в розмірі 139290,35 грн.

Згідно з п. 4.3. договору сторони домовилися, що у випадку поставки Товару Постачальником в порядку передбаченому р. 3.3. цього договору, Покупець зобов'язується здійснити оплату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 2-х банківський днів з моменту відвантаження товару Покупцю.

Зобов'язання покупця ФГ Шубське з оплати товару своєчасно не виконані, що є підставою для застосування правових наслідків за прострочення виконання грошових зобов'язань.

Сторони домовилися про розмір процентів за користування чужими грошовими коштами в п. 7.1 договору, а саме, згідно умов вказаного п. 7.1. договору, у випадку поставки товару і неотримання оплати протягом 2-х банківських днів з моменту відвантаження, Покупець зобов'язується сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 2% від суми боргу за кожен день прострочення платежу, що являє собою плату за користування чужими грошовими коштами (у відповідності до ст. 536 та ч. 2. ст. 625 ЦК України).

При цьому, суд відзначає, що приписами ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття поширюється і на майнові відносини, що регулюються Господарським кодексом України. У зв'язку з цим на положення Господарського кодексу України про господарські договори також поширюються принцип свободи договору, крім випадків, передбачених абзацом другим ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України (яка встановлює обмеження права сторін договору відступати від положень нормативно-правових актів).

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Крім того, за приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, суд дійшов висновку, що він виконаний вірно, в межах заявленого позивачем періоду, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 139290,35 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у даній справі по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44, ст.ст. 47-49, 65, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФГ "Шубське" (62122, Харківська область, село Шуби, вул. Центральна, буд. 20, )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-ГСМ" (61057, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 13 оф. 510, ) - 711027,42 грн. основного боргу; 74333,69 грн. інфляційних нарахувань; 139290,35 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 13869,77 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 08.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_1