КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2017 р. Справа№ 910/7677/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Ляховенка М.Д.

та представників сторін:

від апелянта - Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" - представник ОСОБА_2, який діє на підставі дов. №б/н, від 22.07.2016;

інші представники сторін в судове засідання не з`явились.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017

у справі № 910/7677/17 (суддя Зеленіна Н.І.)

Приватної організації "Організація колективного управління авторськими

та суміжними правами"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення компенсації за порушення авторських прав у розмірі 32000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватна організація "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (далі за текстом - ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами") звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі за текстом - ФОП ОСОБА_3.) про стягнення компенсації за порушення авторських прав у розмірі 32000,00 грн.

Позовні вимоги у даному спорі обґрунтовано тим, що ФОП ОСОБА_3. 06.08.2016 у приміщенні публічного закладу "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, здійснював використання музичного твору "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3", шляхом публічного виконання, чим порушив майнові авторські права позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 позов задоволено частково; стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ТОВ "Ворнер Мьюзік Україна" в особі ПП "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" 16 000 (шістнадцять тисяч) грн. 00 коп. компенсації та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору; узадоволенні решти позовних вимог відмовлено та ухвалено видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Зазначене рішення мотивоване тим, що відповідач, використовуючи при здійсненні власної господарської діяльності музичний твір "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3", шляхом публічного виконання, не дотримався вимог Цивільного кодексу України та Закону України "Про авторське право і суміжні права".

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації з відповідача, місцевий господарський суд визнав, що дані вимоги є доведеними обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню у розмірі 16000,00 грн.

Вмотивовуючи визначення розміру відповідної компенсації, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що при визначенні розміру відповідної компенсації слід виходити з приписів пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06,12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" та застосовувати розрахункову величину у розмірі 1600 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 04.08.2017 (згідно штампу Господарського суду міста Києва) ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами", звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н датованою 02.08.2017, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" зазначає, що «рішення суду першої інстанції прийнято при неправильному застосуванні судом першої інстанції норми матеріального права.». Також, апелянт зазначає наступне: «Значною мірою рішення суду першої інстанції було прийнято при правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, але одна норма Закону України «Про авторське прав і суміжні права» все ж таки була порушена, що призвело до присудження компенсації за позовом у розмірі нижчому ніж допускається Законом України «Про авторське право і суміжні права».».

В підтвердження доводів апелянт посилається на ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та констатує, що виплата компенсації у розмірі меншому ніж 10 мінімальних заробітних плат не допускається.

Скаржник наголошує на тому, що ним не вбачається правових підстав для поширення дії норм Закону України від 06.12.2016 №1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» на норми Закону України «Про авторське право і суміжні права». ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" вважає, що за контекстом пункту 3 розділу II «Прикінцеві га перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» зрозуміло, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина до визначення посадових окладів, заробітних плат працівників та інших виплат працівникам. Крім цього, компенсація, яка присуджується судом в порядку статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» за своєю суттю є санкцією за порушення закону, а не виплатою на підставі певного закону.

ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" підкреслює, що Законом України від 06.12.2016 №1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не внесено жодних змін, як до Закону України «Про авторське право і суміжні права», так і в Закон України «Про державний бюджет на 2017 рік» стосовно мінімальної заробітної плати, в тому числі стосовно її розміру.

Скаржник звертає увагу суду на те, що «Прикінцеві і перехідні положення» будь-якого закону стосуються порядку набуття чинності саме тим законом, до якого вони прийняті. «Прикінцеві і перехідні положення» прийняті до одного закону не можуть стосуватись іншого закону, а саме Закону України «Про авторське право і суміжні права». Таким чином, на думку апелянта враховуючи ж те, що Закон України №1774-VIII стосується саме і тільки системи оплати праці, то його перехідні положення відповідно і стосуються виключно системи оплати праці. Предмет спору у даній справі, не стосується системи оплати праці та будь-яких фактичних виплат працівникам.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2017 у справі № 910/7677/17 сформовано колегію суддів у складі: Верховець А.А. - головуючий суддя, судді: Остапенко О.М., Пантелієнка В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2017 вищезазначеною колегією суду прийнято до провадження апеляційну скаргу ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" в інтересах ТОВ "Ворнер Мьюзік Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/7677/17, розгляд якої призначено на 12.09.2017 об 14 год. 30 хв.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 12.05.2017 присутній представник скаржника ОСОБА_2 доповів по апеляційній скарзі, навів свої доводи, міркування та заперечення, викладені безпосередньо в апеляційній скарзі.

Відповідач - ФОП ОСОБА_3 в судове засідання апеляційної інстанції 12.05.2017 не з`явився.

Будь-яких заяв, клопотань від учасників апеляційного провадження у справі № 910/7677/17 до суду не надійшло. Про час та місце судового слухання сторони повідомлені відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України: ухвала апеляційного суду про прийняття апеляційної скарги до розгляду від 11.08.2017 направлялася на адресу, вказану в апеляційній скарзі та яка співпадає із адресою зазначеною у позовній заяві, а саме: 03022, АДРЕСА_2, гурт., кімната 434. Ухвала про прийняття апеляційної скарги до розгляду та її призначення на 12.09.2016 була повернута на адресу суду з поміткою поштового відділення "не проживає".

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Сторони при розгляді справи в апеляційній інстанції не скористались своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання, а відповідно до статті 102 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції обмежений процесуальними строками розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим розглянути справу в порядку ст. 75 ГПК України за відсутності відповідача, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 82 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 12.09.2017 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема належать фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення.

Статтею 435 ЦК України передбачено, що первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон) майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права. За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Слід зазначити, що з огляду на приписи статті 33 ГПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача;

2) відповідач має довести додержання ним вимог Цивільного кодексу України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (статті 614, 1166 ЦК України).

У прийнятті судового рішення зі спору, пов'язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав, не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об'єкта суміжних прав позивачем: мають бути з'ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об'єкта такого права.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, набув виключне майнове авторське право на "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3" на підставі договору укладеного між позивачем, як організацією, та ТОВ "Ворнер Мьюзік Україна" (позивач), як видавником, 24.01.2014 укладено ліцензійний Договір № АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами.

На підставі цього Договору ПО "ОКУАСП" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" передано повноваження здійснювати колективне управління майновими правами, а саме: дозволяти або забороняти від імені Видавника використання, а також збирати винагороду (роялті) за використання, зокрема, музичного твору "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3".

Відповідно до п. 2.1 вказаного Договору, Видавник надає Організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори, а саме: дозволяти або забороняти від імені Видавника використання творів, а також збирати винагороду (роялті) за їх використання.

Згідно з п. 9.2. Договору, у випадку виявлення порушень прав, Організація має право пред'являти заяви, судові позови з метою захисту порушених прав.

Пунктом 12.1. Договору визначено, що Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє безстроково.

В свою чергу, ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" (ПО "ОКУАСП") є організацією колективного управління відповідно до Свідоцтва Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України про облік організації колективного управління № 18/2011 від 24.01.2011.

Так, статтею 1108 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об'єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об'єкта у зазначеній сфері.

Згідно зі ст. 1109 цього ж Кодексу, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Згідно з підпунктом "г" ч. 1 ст. 49 Закону України "Про авторське право та суміжні права", організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 р. № 5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" зазначено, що відповідно до статті 45 Закону суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Відповідно до п. 49 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", документами, що підтверджують право організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав, є: видане Міністерством освіти і науки України свідоцтво про облік організацій колективного управління, свідоцтво про визначення організації уповноваженою організацією колективного управління згідно із статтями 42, 43 названого Закону; статут організації, що управляє майновими правами на колективній основі; в інших випадках, ніж передбачені згаданими статтями Закону України "Про авторське право і суміжні права" - договір з особою, якій належать відповідні права, на управління майновими правами на колективній основі, та/або договір з іноземною організацією, що управляє аналогічними правами, і документи, що підтверджують наявність у неї відповідних повноважень.

Матеріали справи не містять жодних підтверджень щодо розірвання зазначених вище правочинів чи їх оспорення.

Доводячи порушення порушення майнових авторських прав позивача, ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" надано суду акт фіксації від 06.08.2016 р. № 06/08/16-СК від 06.08.2016, диск з відеофіксацією, товарний чек та чек Приват-банку від 06.08.2016.

Що підтверджує, здійснення використання Фізичною особою-підприємецем ОСОБА_3 06.08.2016 у приміщенні публічного закладу "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1, використання музичного твору "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3", шляхом публічного виконання.

Згідно абзацу 3,9 пункту 46 Постанови Пленуму Вищого господарського с уду України від 17.10.2012 № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" як засіб доказування може бути використаний відео-, аудіозапис процесу дослідження будь-якою заінтересованою особою сайта, стосовно якого є відомості використання його з порушенням авторських чи суміжних прав; такий запис, здійснений на електронному чи іншому носії (жорсткому диску комп'ютера, дискеті, диску для лазерних систем зчитування, іншому носії інформації), подається до суду із зазначенням того, коли, ким і за яких умов цей запис здійснено і може бути речовим доказом у справі. Письмовими доказами можуть бути також довідки, отримані від провайдерів і мережевих пошукових служб.

Таким чином, норми процесуального законодавства надають можливість будь-якій заінтересованій особі звернутись до господарського суду з приводу факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права.

Отже, позивач правомірно довів довів належність йому авторського права, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а також причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача.

Таким чином висновок господарського суду першої інстанції про те, що відповідач, використовуючи при здійсненні власної господарської діяльності музичний твір "ІНФОРМАЦІЯ_2" у виконанні "ІНФОРМАЦІЯ_3", шляхом публічного виконання, не дотримався вимог Цивільного кодексу України та Закону України "Про авторське право і суміжні права" є правомірним та обґрунтованим, крім того сторонами зазначене не оспорюється та не опротестовується.

Враховуючи те, що причиною виникнення спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 32000,00 грн компенсації в зв'язку з порушенням майнових авторських прав, судва колегія зазначає наступне.

Право на використання оспорюваного твуру відповідає приписам статей 435, 440, 441, 443 ЦК України, статей 7, 15, 31-33 Закону України "Про авторське право і суміжні права": право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку (за договором, який відповідає визначеним законом вимогам); використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом). Що вставлено вище у даній поставі та апелянтом не спростовано відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно зі статтею 1 Закону 31-33 Закону України "Про авторське право і суміжні права": - публічне сповіщення (доведення до загального відома) - це передача за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гама-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

Згідно з частиною п'ятою статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автор (чи інша особа, яка має авторське право) має право вимагати виплати винагороди за будь-яке використання твору. Винагорода може здійснюватися у формі одноразового (паушального) платежу або відрахувань за кожний проданий примірник чи кожне використання твору (роялті), або комбінованих платежів.

Відносно посилань апелянта, щодо порушень судом першої інстанції ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», що призвело до присудження компенсації за позовом у розмірі нижчому ніж допускається даним Законом, колегія суду звертаж увагу апелянта на наступне.

Пунктом "г" частини першої статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі - Закон) передбачено право суб'єкта авторського права подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Таким чином, стягнення компенсації є альтернативним видом відповідальності.

Пунктом "г" частини другої статті 52 Закону передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

При цьому, чинне законодавство не містить приписів щодо безпосереднього причинного зв'язку між фактом завдання збитків та їх розміром і розміром можливої компенсації.

Так, приписи Цивільного кодексу України та Закону не ставлять розмір компенсації у залежність від кількості використаних об'єктів або їх складових частин (не містять приписів стосовно залежності розміру компенсації), а лише встановлюють право стягнення компенсації, виходячи з самого факту вчинення порушення авторського права. Інші обставини (стосовно систематичності вчинення порушень, їх (його) обсягу, кількості неправомірно використаних об'єктів тощо), в свою чергу, повинні враховуватися судом у визначенні суми компенсації в кожному конкретному випадку, виходячи з меж, встановлених згаданою статтею 52 Закону (від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат).

Аналогічна позиція Вищого господарського суду України викладена, зокрема, в оглядовому листі № 01-06/417/2012 від 04.04.2012. Судова колегія відхиляє доводи апелянта висловлені в судовому засідання апеляційної інстанції відносно неправомірності посилань господарського суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення на лист Вищий господарський суд України №07.01-11/1085/17 від 06.07.2017, яким роз'яснено господарським судам України, що у визначенні суми компенсації господарський суд має виходити з того розміру мінімальної заробітної плати, який установлено на час прийняття судом відповідного рішення (абзац третій підпункту 51.3 пункту 51 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності").

Так, аналізуючи стан дотримання місцевим судом норм чинного законодавства правомырно враховане зазначене роз'яснення касаційної інстанції щодо відповідності правозастосовувальної практики нормам національного законодавства.

Таким чином, згідно з пунктом "г" частини другої статті 52 Закону суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

У визначенні суми компенсації господарський суд має виходити з того розміру мінімальної заробітної плати, який установлено на час прийняття судом відповідного рішення (абзац третій підпункту 51.3 пункту 51 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності").

Водночас відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 р. №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Наразі такі зміни до Закону не внесені. Водночас виплата згаданої компенсації підпадає під ознаки "інших виплат", про які йдеться у наведеному приписі Закону України від (16.12.2016 № 1774-VIII, тобто розмір мінімальної заробітної плати, визначений цим Законом, на даний час не підлягає застосуванню як розрахункова величина при визначенні компенсації, пов'язаної з порушенням авторського права і (або) суміжних прав.

Отже, при визначенні розміру відповідної компенсації слід виходити з приписів пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06,12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" та застосовувати розрахункову величину у розмірі 1600 грн.

Таким чином, беручи до уваги зазначену позицію Вищого господарського суду України та обставини порушення відповідачем виключних майнових авторських прав, з огляду на спрямованість застосовуваних судом компенсаційних заходів на захист порушеного права, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, суд апеляційної інстанції повною мірою погуджується з висновками місцевого господарського суду, що обґрунтованим стягнення заявленої позивачем компенсації у загальному розмірі є 16000,00 грн, тобто у розмірі мінімальної компенсації за використання твору.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі не знаходять свого підтвердження та не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду.

В зв`язку з чим колегія суду констатує, що висновок суду першої інстанції, відповідає загальними вимогами процесуального права, передбаченими статтями 32-34, 43, 82, 84 ГПК України, якими визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову. Що в свою чергу, повною мірою, співвідноситься із забезпеченням права особи на справедливий суд, яке передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що включає зокрема і правом на обґрунтоване рішення. Оскільки, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27 вересня 2001 року).

При цьому, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд діяв виключно в межах повноважень, встановлених нормами матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни судового рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами"задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами", відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/7677/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/7677/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7677/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 14.09.2017.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко