ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Справа № 915/805/17

м. Миколаїв

Суддя Фролов В.Д., розглянувши матеріали

позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), код НОМЕР_1

відповідач: Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради (55200, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Грушевського, 3), код 03194559

про: стягнення 8550 грн. 28 коп.

ПРИСУТНІ:

від позивача - ОСОБА_2 довіреність №96 від 06.02.2017 року

від відповідача - Магденко О.В. довіреність №66/4.2-01 від 04.07.2017 року

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради про стягнення витрат, на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських автобусах за 2015 рік, в сумі 8550 грн. 28 коп.

Під час розгляду справи, представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві в повному обсязі.

Представник від відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення сторін про розгляд справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та оцінивши всі подані у справу докази, суд встановив:

В силу ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

26 січня 2015 року між сторонами було підписано державне замовлення №7 до договорів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на приміських маршрутах від 18.03.2011, 31.08.2011 року №1-П, 8/1-П (надалі - Договір) з урахуванням додаткової угоди №1 від 31.03.2015, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується здійснювати безкоштовно перевезення пасажирів м. Первомайська пільгової категорії приміським транспортом до пункту призначення на приміських автобусних маршрутах, перелік яких наведений в основному договорі, а відповідач відшкодовувати витрати доходів від цих перевезень в межах затверджених річних лімітів по мірі надходження субвенцій з державного бюджету місцевому, згідно наданих перевізником звітів про фактично використані роботи за формою "2-Пільга" (п.-1.1 договору).

Приписами розділу 2 договору визначено, що загальна ціна договору складає 1354,00 грн., яка може змінюватись за домовленістю сторін.

На виконання вказаної угоди позивач на протязі 2015 року виконував свої зобов'язання щодо перевезення пільгової категорії населення та надавав відповідачу звіти про фактично використані роботи за формою "2-Пільга".

01.08.2016 року між сторонами підписано акт звіряння по пільгового проїзду окремих категорій громадян автомобільним транспортом приміського сполучення між позивачем та відповідачем, відповідно до якого, станом на 01.08.2016 заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги становить 8550,28 грн. Даний акт підписаний сторонами без зауважень та скріплений їх печатками (а.с.16).

Дана заборгованість відповідачем не заперечена.

29.06.2017 позивачем направлено на адресу направлено лист з проханням погасити наявну заборгованість (а.с.14)

В відповіді на вищевказаний лист позивача відповідач повідомив (лист від 13.07.2017 №7592/04.2-06), що заборгованість в розмірі 8550,28 грн. утворилась у зв'язку з недофінансуванням з державного бюджету, зазначено, що відповідачем здійснено заходи для погашення вказаної заборгованості.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження та надавши їм правову оцінку згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд визнав позов обґрунтованим і задовольняє його у повному обсязі з урахуванням наступного.

Статтею 29 ЗУ "Про автомобільний транспорт" визначено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Згідно статей 4 та 37 вказаного Закону пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік" передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг, в тому числі зокрема, за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Порядок компенсації витрат на перевезення пільгових категорій пасажирів врегульовано Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 4 березня 2002 (далі - Порядок № 256).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Пунктом 8 абзацу 2 Порядку № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, зокрема і компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу частини 1 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і не господарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько - договірними зобовязаннями.

Відповідно до статті 174 ГК України господарський договір є підставою для виникнення господарських зобовязань, які згідно зі статтями 193, 202 ГК України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

До загальних засад цивільного законодавства віднесено свободу договору, суть якої викладено у статті 627 Цивільного кодексу України та полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оцінивши фактичні обставини справи та приписи наведеного вище законодавства суд приходить до наступних висновків.

Позивач у 2015 році виконав зобов'язання за договором та надавав транспортні послуги по перевезенню пільгових категорій громадян згідно умов Договору та додаткової угоди до нього. Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за Договором та не провів із позивачем повний розрахунок за надані ним послуги по перевезенню пільгових категорій громадян у 2015 році, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 8550,28 грн., що підтверджена у акті звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги між сторонами станом на 01.08.2016 року.

Таким чином, у відповідача виникло зобов'язання щодо оплати вартості наданих послуг по перевезенню пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування за рахунок субвенції з Державного бюджету України у 8550,28 грн. На час розгляду справи доказів оплати вказаної суми відповідач суду не подав.

Заперечення відповідача щодо відсутності відповідного бюджетного фінансування для проведення розрахунку з позивачем, суд вважає безпідставним, оскільки воно не ґрунтується на Законі.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог Законів України.

Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з п. 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 р., відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 р. та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446, від 15.05.2012 р. у справі № 3-28гс12 та Постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. у справі № 15/5027/715/2011.

За таких обставин, відповідач відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

З огляду на викладене, позовні вимоги судом визнані обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Статтею 49 ГПК України передбачено покладання судових витрат, зокрема судового збору, при задоволенні позову на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83-85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради (55200, Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Грушевського, 3, код 03194559) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованості в сумі 8550 (вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят) грн. 28 коп., а також грошові кошти на відшкодування витрат на оплату позовної заяви судовим збором у сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Суддя В.Д. Фролов