ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. Справа № 922/1925/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2381 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 17.07.17 у справі

за позовом ПАТ "Аграрний фонд", м. Київ,

до ТОВ "Хлібозавод "Салтівський", м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Аграрний фонд", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібзавод Салтівський", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 676913,84 грн., з яких:

546250,00 грн. - сума основної заборгованості за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р.;

59234,45 грн. - пені;

38237,50 грн. - штрафу;

26681,79 грн. - інфляційних втрат;

6510,10 грн. - 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами біржового контракту Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за поставлений позивачем товар.

В процесі розгляду справи позивач надав суду письмові пояснення (вх. № 21442 від 03.07.2017 р.), в яких повідомив суд про те, що відповідач в процесі розгляду справи частково погасив існуючу заборгованість, перерахувавши позивачу 212800,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.07.2017 року (суддя Байбак О.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Хлібзавод Салтівський (адреса: 61153, м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, буд. 1; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Б. Грінченка, буд. 1; ):

333450,00 грн. - основної заборгованості;

46094,52 грн. - пені;

38237,50 грн. - штрафу;

26681,79 грн. - інфляційних втрат;

4983,60 грн. - 3% річних;

6741,71 грн. - судового збору.

В частині позову про стягнення 212800,00 грн. основного боргу провадження у справі припинено. В решті позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати в частині стягнення 26681,79 грн. інфляційних втрат та 4983,60 грн. - 3% річних.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливість представника відповідача прибути в судове засідання, через участь в судовому засіданні по адміністративній справі.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів відмовляє у його задоволенні, оскільки заявником не додано жодних доказів на підтвердження обставин, зазначених у поданому клопотанні.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною ОСОБА_1 України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 23.12.2016 р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено біржовий контракт Аграрної біржі № НОМЕР_1 (далі за текстом контракт; а. с. 11-13), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю товар, вказаний в цьому контракті, а покупець зобовязується прийняти такий товар і сплатити за нього грошову суму, передбачену цим контрактом.

Згідно з розділом 1 контракту, його предметом є наступний товар: борошно пшеничне вищого ґатунку, що відповідає ДСТУ 46.004-99 (надалі «товар»).

Кількість товару, що продається за цим контрактом, становить 95,000 тон.

Відповідно до п. п. 2.2-2.3 контракту ціна однієї тони (одиниці) товару: 4791,67 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 958,33 грн., загалом разом з ПДВ 5750,00 грн.

Загальна сума товару, що продається згідно цього контракту, встановлюється сторонами: 455208,33 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 91041,67 грн., загалом разом з ПДВ 546250,00 грн.

За умовами п. 4.1. - 4.2. контракту покупець повинен протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту виписки дозволу-довіреності на переоформлення товару, сплатити за товар. Покупець оплачує товар шляхом перерахування грошової суми, вказаної в п. 2.3 цього контракту, на банківський рахунок продавця за наступними реквізитами: р/р 1, ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478.

Пунктами 5.1-5.3 контракту передбачено, що товар надається в розпорядження покупця без будь-якої упаковки та тари на умовах EXW (Інкотермс 2010) за місцезнаходженням товару, а саме: на складі Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський млинкомбінат» (). Продавець протягом трьох робочих днів з моменту укладання та реєстрації на аграрній біржі цього контракту, передає покупцю: дозвіл-довіреність на переоформлення товару. Приймання продукції за кількістю та якістю здійснюється в день поставки та оформляється видатковою накладною. Датою поставки є дата видаткової накладної.

Згідно з п. п. 6.1-6.2 контракту продавець зобовязаний передати товар в кількості, вказаній в п. 1.3 цього контракту за вирахуванням норм виправданих втрат (в тому числі природних втрат та убутку за рахунок поліпшення якості), а покупець прийняти товар згідно з умов цього контракту. Покупець зобовязаний оплатити товар згідно цього контракту.

Згідно з п. 8.4 контракту, за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п. п. 2.3 та 4.1 цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7 (семи) відсотків загальної ціни товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобовязання за зазначеним контрактом виконав в повному обсязі.

23.12.2016 р. позивач виписав дозвіл-довіреність на переоформлення продуктів переробки № 09/3534.

Згідно з видатковою накладною № 4066 від 23.12.2016 р. позивач передав відповідачу борошно пшеничне вищого ґатунку обсягом 95,00 тонн на загальну суму 546250 грн.

З урахуванням п. 4.1. договору, свої зобовязання з оплати отриманого товару відповідач був зобовязаний виконати до 06.01.2017 р.

Проте, відповідач свої зобовязання зі сплати отриманого товару виконав не в повному обсязі, його заборгованість перед позивачем станом на момент звернення позивача до суду з позовом по даній справі складала 546250,00 грн.

В звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за контрактом, позивач направив на адресу відповідача вимогу № 02-08/4/785 від 27.04.2017 р. про сплату існуючого боргу з урахуванням інфляційних, річних та штрафних санкцій, проте, зазначена вимога відповідачем виконана не була, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

В поданому позові позивач просить суд стягнути з відповідача 546250 грн. основного боргу.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, позивачем на підставі умов контракту та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення з відповідача 59234,45 грн. пені, 4983,60 грн. 3% річних, та 21571,40 грн. інфляційних за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. та 38237,50 грн. 7% штрафу.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач в процесі розгляду справи сплатив на користь позивача заборгованість в сумі 212800 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача та ним не заперечується останнім.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 333450 грн. підтверджується матеріалами справи, а також відсутності предмету спору стосовно стягнення заборгованості у розмірі 212800,00 у зв'язку зі сплатою цієї суми відповідачем в процесі розгляду даної справи; щодо заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд після здійснення перерахунку, дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частини.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що вважає стягнення 3% річних та інфляційних витрат незаконними, оскільки це не передбачено умовами укладеного між сторонами договору, а судом невірно застосовано норми статті 625 Цивільного кодексу України. Стягнення суми основної заборгованості та штрафу відповідачем не оспорюється.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 333450 грн. підтверджується матеріалами справи, та відповідачем, зокрема у відзиві на позов, жодним чином не спростовується.

Строк оплати зазначеної заборгованості є таким, що настав.

З матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду даної справи, відповідач сплатив решту основного боргу за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р. в сумі 212800 грн., що також була заявлена позивачем до стягнення в межах даної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині та стягнення з відповідача на користь позивача 333450 грн. суми основної заборгованості за біржовим контрактом Аграрної біржі № НОМЕР_1 від 23.12.2016 р., а також про припинення провадження на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 212800,00 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, позивач має право на нарахування інфляційних та річних на підставі ст. 625 ЦК України незалежно від того, чи наділений чи ні він таким правом згідно з умовами укладеного між сторонами договору, як про це помилково зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязання зі отриманого товару підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.

Зазначене, з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування інфляційних та 3% річних за таке прострочення.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок інфляційних та річних (а. с. 18), останнім їх нараховано за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. і їх розмір за даними позивача становить 21571,40 грн. інфляційних та 4983,60 грн. річних, хоча в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача 26681,79 грн. інфляційних та 6510,10 грн. 3% річних.

Суд констатує, що

Оскільки позовна заява не містить будь-яких посилань про те, за який саме період позивачем здійснено розрахунок інфляційних та річних та оскільки розрахунок інфляційних та річних (а.с. 18) є додатком до позову, і такий розрахунок містить період нарахування цих санкцій, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що предметом розгляду в межах даної справи є інфляційні та річні, нараховані за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р.

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок інфляційних та 3% річних за зазначений період, колегія суддів зазначає про вірний висновок місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 26681,79 грн. інфляційних та 4983,60 грн. річних, та відмови у задоволенні решти позовних вимог про стягнення річних у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю її нарахування до стягнення за зазначений вище період прострочення.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу та пені слід зазначити наступне.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вже зазначено вище, п. 8.4 контракту встановлено, що за порушення покупцем строків оплати товару відповідно до п. п. 2.3 та 4.1 цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який нараховується пеня, за кожен день такого прострочення та штраф в розмірі 7 (семи) відсотків загальної ціни товару.

Як свідчить здійснений позивачем розрахунок пені (а. с. 18), останнім її нараховано за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р. і її розмір за даними позивача становить 46094,52 грн., хоча в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 59234,45 грн.

Позовна заява не містить будь-яких посилань про те, за який саме період позивачем здійснено розрахунок пені, однак, оскільки розрахунок пені є додатком до позову, і такий розрахунок містить період нарахування пені, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що предметом розгляду в межах даної справи є пеня, нарахована за період прострочення з 07.01.2017 р. по 27.04.2017 р.

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок пені за зазначений період прострочення, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині та стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 46094,52 грн. та відмови у стягненні решти пені у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю її нарахування до стягнення за зазначений вище період прострочення.

Розмір штрафу позивачем розраховано арифметично вірно, в звязку з чим, позов в частині його стягнення також підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 38237,50 грн. штрафу.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування господарським судом першої інстанції ст. 625 Цивільного кодексу України, та правової позиції відповідача про те, що 3% річних стягуються у разі, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, а контрактом вже передбачена штрафні санкції у вигляді пені та штрафу, з чого випливає, що повторне нарахування процентів на проценти не доцільне та протиріч закону, колегія суддів зазначає наступне.

Така позиція відповідача суперечить матеріалам справи та постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Крім того, згідно з п. 3.1. Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Також відповідно до п. 4.1. Постанови № 14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність нарахування ПАТ «Аграрний фонд» пені та штрафу згідно з п. 8.4. контракту, а також 3% річних та інфляційних втрат згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, твердження відповідача щодо нарахування процентів на проценти є безпідставним та таким, що спростовується матеріалами справи.

Отже, позиція Відповідача викладена в апеляційній скарзі ґрунтується на невірному тлумаченні норм чинного законодавства.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.07.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 11.09.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.