ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. Справа № 922/1537/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу іноземного підприємства "Омбілік Інвестментс" (вх. №2270Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 03.07.2017 р. у справі № 922/1537/17

за позовом іноземного підприємства "Омбілік Інвестментс", м. Харків
до публічного акціонерного товариства "Турбогаз", м. Харків
про розірвання договору та стягнення 29049478,50 грн.
ВСТАНОВИЛА:

15.05.2017 р. ІП "Омбілік Інвестментс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ "Турбогаз" (далі - відповідач). У позові позивач просив розірвати договір №75/02/11 поставки продукції від 09.02.2011, що був укладений між Man Oil Group AG та ПАТ "Турбогаз" та стягнути з відповідача на свою користь суму попередньої оплати (авансу) у розмірі 29 049 478,50 грн., що еквівалента 1073771,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.08.2016 між Man Oil Group AG та ІП Омбілік Інвестментс був укладений договір факторингу. Згідно вказаного договору факторингу, Man Oil Group AG відступило ІП Омбілік Інвестментс (позивач) своє право грошової вимоги до ПАТ Турбогаз (відповідач) за договором №75/02/11 поставки продукції від 09.02.2011, що був укладений між Man Oil Group AG як покупцем, та ПАТ Турбогаз як постачальником, у повному обсязі, у тому числі, але не виключно, погашення заборгованості за основним зобовязанням, що складає 1073771,00 доларів США, штрафних санкцій та збитків за прострочення виконання зобовязань за вказаним договором, а також відшкодування судових та інших витрат по одержанню заборгованості у повному обсязі, а також будь-які інші сплати, або передачу майна (товару) в натурі, які повинен здійснити ПАТ Турбогаз на виконання або у зв'язку із виконанням вищевказаного договору. Позивач вказує на те, що сторонами за договором поставки не були остаточно узгоджені комплектність товару, договірна ціна на товар та не були узгоджені строки поставки товару. На цей час, ІП Омбілік Інвестментс відмовляється від договору поставки бо не має інтересу до отримання товару та вважає неможливим підписувати будь-які додаткові угоди, що стосуються погодження сторонами суттєвих умов договору №75/02/11 поставки продукції від 09.02.2011.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.07.2017р. (суддя Погорелова О.В.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Стягнуто з іноземного підприємства Омбілік Інвестментс на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 240000,00 грн.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Так, в обгрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції було поверхнево здійснено аналіз правовідносин факторингу, які не були предметом судового розгляду, що в результаті призвело до неправомірної відмови, на думку апелянта, у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору поставки.

Крім того, апелянт вказує на те, що між ІП «Омбілік Інвестментс» 12.08.2016 р. та Man Oil Group AG був укладений договір факторингу, відповідно до якого останній відступив позивачу своє право грошової вимоги до ПАТ «Турбогаз» за договором поставки № 75/02/11 від 09.02.2011 р., у повному обсязі, у тому числі, але не виключно, погашення заборгованості за основним зобов'язанням, що складає 1 073 771,00 доларів США, також відшкодування судових та інших витрат по одержанню заборгованості у повному обсязі, а також будь які інші сплати, або передачу майна (товару) в натурі, яку повинен здійснити ПАТ «Турбогаз» на виконання або у зв'язку з виконанням вищевказаного договору.

Також, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні заяви про залучення до участі у справі Man Oil Group AG в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Також позивач вказує на те, що втратив інтерес до прийняття виконання за угодою, оскільки впевнений у неможливості виконання відповідачем своїх зобовязань з поставки продукції.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 28.07.2017 р.) призначено до розгляду на 29.08.2017 р.

Відповідач 08.08.2017 р. надав за вх. № 8878 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судовому засіданні 29.08.2017 р. колегією суддів оголошено про перерву у розгляді справи до 04.09.2017 р.

01.09.2017 р. відповідачем за вх. № 9105 подані письмові пояснення в обгрунтування своєї позиції у справі.

04.09.2017 р. за вх. № 9187 представник Man Oil Group AG звернувся з клопотанням про залучення його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Колегія суддів розглянувши дане клопотання вирішила у його задоволенні відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Положення наведеної правової норми та діюча судова практика допускають залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стадії апеляційного перегляду.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін щодо заявленого клопотання, колегія суддів не вбачає жодних підстав для висновку про те, що рішення у даній справі може вплинути на права та обовязки Man Oil Group AG по відношенню до будь-якої зі сторін у даній справі. Так, сам субєкт подання клопотання не зазначає у його змісті, на які саме його права чи обовязки може вплинути рішення по даній справі. Колегія суддів, враховуючи той факт, що права та обовязки учасників цивільного обороту випливають з правочинів, адміністративних актів та деліктів, констатує, що рішення у даному спорі в принципі не може вплинути на права чи обовязки Man Oil Group AG, оскільки предметом спору не є дійсність будь-яких правочинів між субєктом подання клопотання та позивачем, у спорі виключено існування регресних чи деліктних відносин, відсутні будь-які інші підстави вважати, що вирішення спору може вплинути на майновий стан, права чи обовязки субєкта подання клопотання.

Та обставина, що ця особа, Man Oil Group AG, колись брала участь у відносинах, прямо чи непрямо повязаних зі спірними, сама по собі, без привязки до конкретних обставин справи і до прав та обовязків сторін у справі, не утворює необхідності її участі саме у цій справі.

З цих же підстав колегія суддів вважає безпідставним аргумент апеляційної скарги, який ґрунтується на не залученні Man Oil Group AG до участі у справі судом першої інстанції.

Представник позивача 04.09.2017р. за вх. № 9159 подав додаткові письмові пояснення, в яких він докорінно змінив правову позицію.

Так, позивач у поясненнях від 01.09.2017 р. стверджує, що додаткова угода №4 до основного договору за своєю правовою суттю є попереднім договором (угодою про наміри). Основної угоди сторони не уклали. В силу цих обставин позивач кваліфікує сплачені відповідачу кошти як аванс за попереднім договором, який підлягає поверненню в силу положень ст. 1212 ЦК України. На думку позивача, порушення його права відбулося з 17.03.2017 р., тобто з моменту направлення претензії на адресу відповідача. З огляду на це представник позивача стверджує, що вимоги про розірвання договору та стягнення грошовими коштами є «відокремленими вимогами», оскільки, на його думку, не повязані між собою.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та поясненнях до неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 09.02.2011 між Man Oil Group AG, як покупцем, та ПАТ Турбогаз, як постачальником, був укладений договір поставки продукції №75/02/11. Відповідно до умов вказаного договору, постачальник (відповідач) прийняв на себе зобовязання виготовити та поставити товар, а покупець (Man Oil Group AG) прийняв на себе зобов'язання прийняти та оплатити поставлений товар на умовах договору.

12.08.2016 між Man Oil Group AG та ІП Омбілік Інвестментс був укладений договір факторингу. Відповідно до умов договору факторингу, клієнт (Man Oil Group AG) відступає факторові (ІП "Омбілік Інвестментс", позивач) своє право грошової вимоги до ПАТ "Турбогаз" (відповідач) за договором поставки продукції від 09.02.2011 №75/02/11, що був укладений між клієнтом, як покупцем, та ПАТ "Турбогаз", як постачальником, у повному обсязі, у тому числі, але не виключно, погашення заборгованості за основним зобовязанням, що складає 1073771,00 доларів США, штрафних санкцій та збитків за прострочення виконання зобовязань за вказаним договором поставки, а також відшкодування судових та інших витрат по одержанню заборгованості у повному обсязі, а також будь-які інші сплати, або передачу майна (товару) в натурі, які повинен здійснити ПАТ Турбогаз на виконання або у зв'язку із виконанням вищевказаного договору поставки, у подальшому іменується по тексту цього договору "право грошової вимоги", а фактор передає за плату в розпорядження клієнта у передбачений цим договором спосіб грошові кошти.

Згідно ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У відповідності до п.3 ч.1 ст. 49 Закону України Про банки і банківську діяльність факторинг це кредитна операція, котра полягає у придбанні права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про розірвання договору поставки №75/02/11 від 09.02.2011 та стягнення з відповідача суми попередньої оплати за вказаним договором. Ці вимоги позивач ґрунтує на укладеному між ним, фактором (ІП "Омбілік Інвестментс") та клієнтом (Man Oil Group AG) договору факторингу від 12.08.2016 р.

Втім, згідно наведених вище правових норм та згідно умов укладеного між сторонами договору факторингу від 12.08.2016 предметом договору факторингу є право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Жодною з норм чинного законодавства не передбачено можливості передачі на підставі договору факторингу прав відмовлятися від договору та/або прав заявляти вимоги про розірвання договору, на підставі якого виникло відповідне право вимоги. Не передбачено передачу такого права і умовами договору факторингу від 12.08.2016 р.

Тобто, на підставі договору факторингу від 12.08.2016 клієнт Man Oil Group AG відступив факторові ІП "Омбілік Інвестментс" виключно право грошової вимоги до ПАТ "Турбогаз" (відповідач), що випливає з договору поставки продукції від 09.02.2011 №75/02/11. Інших прав сторони по договору, в т.ч. прав вимагати розірвання договору, Man Oil Group AG позивачеві ІП "Омбілік Інвестментс" не відступав.

Більш того, в силу ст.6 ЦК України (сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами) Man Oil Group AG і не міг відступити ІП "Омбілік Інвестментс" прав вимагати розірвання договору на підставі договору факторингу. Згідно чинного законодавства України, що регулює фінансові (в т.ч. факторингові) послуги таке право не може бути предметом договору факторингу взагалі.

В силу ст.ст. 1077, 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути виключно право грошової вимоги. У відповідності до п.11 ч.1 ст.4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг факторинг це фінансова послуга. Фінансова ж послуга згідно п.5 ч.1 ст. 1 цього ж закону це операція предметом якої виступають виключно фінансові активи кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів. Право вимоги розірвання договору поставки, право відмови від договору поставки до фінансових активів не належить, а тому предметом фінансової послуги, в. т.ч. факторингу, бути не може. Відповідно таке право не може бути передане на підставі договору факторингу. Воно може бути передане третій особі лише у інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству (заміна сторони у зобовязанні, довіреність тощо).

В своїй апеляційній скарзі та поясненнях перед колегією суддів представник позивача посилався на положення ст. 7 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава, 28 травня 1988 року), до якої Україна приєдналася в 2006 році.

Колегія суддів, розглянувши пояснення представника позивача, вважає, що вони ґрунтується на невірному тлумаченні правової норми. На думку колегії суддів, положення ст. 7 Конвенції стосуються передання прав постачальника, а у даному спорі первісний кредитор прав постачальника не мав. Більше того, тлумачення позивача суперечить положенням ч.2 ст.1 Конвенції, де зазначено, що:

« 2. Для цілей цієї Конвенції "договір факторингу" означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого:

(a) постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання;

(b) фактор має виконувати принаймні дві з таких функцій:

- фінансування постачальника, включаючи надання позики та здійснення авансових платежів;

- ведення обліку (головної бухгалтерської книги) щодо дебіторської заборгованості;

- пред'явлення до сплати грошових вимог;

- захист від несплат боржників;

(с) боржники повинні бути повідомлені про відступлення права грошової вимоги».

Як положення наведеної норми Конвенції, так і положення ст.ст. 5,6,8,9 та інших передбачають, що переданню фактору підлягає виключно право грошової вимоги.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право звернення з вимогою про розірвання договору поставки. Відповідно позовні вимоги про розірвання договору поставки продукції від 09.02.2011 №75/02/11 є незаконними, необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про повернення попередньої оплати колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту позовної заяви та з пояснень представника позивача, наданих суду першої інстанції, вбачається, що розірвання договору поставки продукції від 09.02.2011 №75/02/11 було єдиною підставою позовних вимог для стягнення грошових коштів, сплачених відповідачеві в порядку попередньої оплати за цим договором.

Однак, в ході апеляційного перегляду представником позивача подані і підтримані додаткові пояснення від 04.09.2017 р., в яких він зазначає, що вимога про розірвання договору та вимога про стягнення грошових коштів є «відокремленими вимогами», тобто є незалежними одна від одної. Відповідно до пояснень представника позивача, вимога про стягнення коштів ґрунтується на тому, що додаткова угода №4 є попереднім договором, а основний договір не укладений, в силу чого грошові кошти утримуються відповідачем без належних підстав.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що висловлені представником позивача правові позиції носять непослідовний і суперечливий характер, що, однак, не знімає з колегії суддів обовязку надати оцінку кожному з них. В силу цього колегія суддів вважає за необхідне послідовно проаналізувати тези позивача щодо кваліфікації додаткової угоди №4 як попереднього договору, кваліфікації авансу як коштів, отриманих відповідачем без достатніх правових підстав та можливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Оцінюючи правову суть додаткової угоди №4, колегія суддів не може погодитися із позивачем в частині визнання цього правочину попереднім договором (угодою про наміри).

Так, відповідно до приписів ст. 635 ЦК України та ст. 182 ГК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються про тягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Термін «попередній» щодо договору не означає незавершеності вияву волі сторін, а лише вказує на те, що за договором, який відбувся, має слідувати інший основний договір. Таким чином, предметом попереднього договору є обовязок укласти договір у майбутньому інший, основний, договір, яким сторони мають встановити основне господарське правовідношення. Саме цей головний договір повинен привести до господарської мети, заради якої встановлюються юридичні відносини між сторонами.

Між тим, у даному спорі вже укладений основний договір, а саме договір поставки продукції від 09.02.2011 р. №75/02/11.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що існування основного зобовязання підтверджується підставою позову і доказами, наданими самим позивачем, адже останній послідовно, на протязі всього часу вирішення спору, наполягає на тому, що отримав право вимоги за цим договором від Man Oil Group AG (Швейцарія).

Укладання попереднього договору після укладання основного зобовязання неможливо в силу самої правової сутності попереднього договору (угоди про наміри), викладеної вище.

Таким чином, висновок позивача про те, що додаткова угода №4 є попереднім договором, є хибним і таким, що суперечить цивільному законодавству.

Оцінюючи тезу позивача про те, що позовна вимога про розірвання договору та позовна вимога про стягнення коштів є «самостійними і незалежними одна від одної», колегія суддів зазначає, що навіть розгляд вимоги про стягнення коштів як відокремленої вимоги, не дає підстав її задоволення.

Так, змінивши правову позицію, представник позивача стверджував, що додаткова угода №4 призвела до неузгодження основних умов договору, оскільки сторони встановили, що ціна та строк, які, безумовно, є суттєвими умовами даного правочину, будуть узгоджені пізніше, у додатковій угоді, яку сторони зобовязуються укласти не пізніше 30.04.2010 р.

Такої додаткової угоди сторонами укладено не було, що, на думку колегії суддів, дійсно свідчить про неузгодженість суттєвих умов ціни та строку договору.

Однак ця обставина не тягне кваліфікації договору як неукладеного.

Колегія суддів звертає увагу, що договір поставки продукції від 09.02.2011 р. №75/02/11 виконувався сторонами, як мінімум шляхом перерахування попередньої оплати. Так, в період часу 10.02.11 р. 29.09.12 р. відповідачу у межах даної угоди перераховано 1073771,00 дол. США.

Крім того, колегія суддів нагадує, що цей договір створив ряд зобовязань, які в подальшому, за заявою позивача, були передані йому шляхом укладення договору факторингу.

Згідно із положеннями п. 2.6. Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначення договору як неукладеного може мати місце виключно на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Ця правова позиція ґрунтується на висновку, що міститься в постанові ВСУ від 10.02.2009 у справі №10/33/08, де суд дійшов висновку, що, якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може бути на стадії укладання господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

За таких умов кваліфікація правочину поставки як неукладеного є хибною, а отже, застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України є безпідставним.

За таких умов відсутні юридичні підстави задоволення вимоги про стягнення коштів, навіть якщо її вважати «відокремленою вимогою».

В аспекті оцінки поведінки сторін, яка призвела до виникнення спору, колегія суддів звертає увагу на той факт, що узгодження умов договору та їх наступна зміна здійснюються шляхом вільного волевиявлення сторін правочину, і саме сторони правочину несуть усі ризики, повязані із неналежним узгодженням чи формулювання умов правочину у змісті договору.

З урахуванням наведених правових норм та беручи до уваги чинність договору поставки продукції від 09.02.2011 №75/02/11 колегія суддів висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про повернення коштів сплачених за цим договором. Відповідно, позовні вимоги в цій частині також є незаконними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні заяви про застосування позовної давності, поданої 14.06.2017 до господарського суду Харківської області відповідачем, виходячи з наступного.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи.

У п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що перш ніж застосовувати наслідки спливу позовної давності, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог, але строк давності для їх захисту сплинув.

З огляду на безпідставність позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні даної заяви.

Крім того, колегія суддів зазначає, що оскільки ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 р. заявнику апеляційної скарги було відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення у справі, даний судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу іноземного підприємства "Омбілік Інвестментс" на рішення господарського суду Харківської області від 03.07.2017 р. у справі № 922/1537/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03.07.2017 р. у справі № 922/1537/17 залишити без змін.

Стягнути з Іноземного підприємства Омбілік Інвестментс (61002, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 65, оф. 4, ) на користь державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Дзержинському районі м. Харкова, рахунок отримувача - 2003, код отримувача - 37999654, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, код банку отримувача - 851011) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 264000,00 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.