КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Справа№ 910/1873/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Кучерявий С.В., представник за довіреністю №05-2017 від 01.01.2017р.,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 (суддя Демидов В.О.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про стягнення 76 386,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" про стягнення 76 386,90 грн., з яких: 12 895,41 грн. - основний борг, 8 899,22 грн. - втрати від інфляції, 882,89 грн. - 3% річних та 53 709,38 грн. - пеня.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем договори страхування не укладались, що є необхідною умовою для виплати винагороди згідно п. 6.2 договору, внаслідок чого у відповідача відсутні підстави для виплати винагороди агенту в розмірі 12 895,41 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апелянт посилається на те, що Акти прийому-передачі наданих послуг від 07.08.2014, 20.08.2014 та 05.09.2014 та гарантійний лист відповідача є належними доказами надання ним послуг приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Еталон", а тому, за доводами скаржника, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.09.2017 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач не скористався правом ані на особисту участь, ані на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме позивачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, а також з огляду на сплив строку розгляду апеляційної скарги, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (повірений) та приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Еталон" (довіритель) 30.05.2014 було укладено договір доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №040211 (далі - договір), відповідно до п. 2.1 якого, повірений приймає на себе зобов'язання страхового посередника, який за дорученням довірителя виконує частину його страхової діяльності (укладання договорів страхування, одержання страхових платежів), а довіритель зобов'язується забезпечити повіреного інформацією, документацією і сплачувати йому винагороду в порядку і на умовах передбачених цим Договором.

У відповідності до п. 3.2.2 Договору повірений зобов'язується проводити роботу по залученню до страхування страхувальників, консультувати їх про умови страхування, порядок укладання договорів страхування, розгляду і врегулювання претензій.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що винагорода нараховується у відсотках до суми надходження на розрахунковий рахунок Довірителя страхових платежів за укладеними Повіреним договорами страхування, але не раніше дати початку дії і умов договору страхування.

За приписами п. 9.6 Договору бланки договорів страхування передаються Повіреному по актах прийому-передачі, встановленої форми.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання щодо оплати послуг, отриманих за договором доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №040211 від 30.05.2014, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 12 895,41 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем договори страхування не укладались, що є необхідною умовою для виплати винагороди згідно п. 6.2 договору, внаслідок чого у відповідача відсутні підстави для виплати винагороди агенту в розмірі 12 895,41 грн.

Колегія суддів вважає обґрунтованим вказаний висновок місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем на підтвердження виконання обов'язків страхового посередника із укладання договорів страхування було надано суду Акти прийому-передачі наданих послуг від 07.08.2014, 20.08.2014 та 05.09.2014.

До кожного Акту при цьому було додано Реєстр страхових платежів із сумою комісійної винагороди, що підлягає виплаті страховому агенту згідно договору №040211 від 30.05.2014. Вказані Реєстри містять перелік договорів та суми платежів за ними, із визначенням розміру комісійної винагороди.

Всі перелічені документи (Акти та Реєстри підписані обопільно сторонами).

Разом з тим, зазначені докази не підтверджують обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Як вже вказувалося, відповідно до п. 2.1 договору повірений приймає на себе зобов'язання страхового посередника, який за дорученням довірителя виконує частину його страхової діяльності (укладання договорів страхування, одержання страхових платежів), а довіритель зобов'язується забезпечити повіреного інформацією, документацією і сплачувати йому винагороду в порядку і на умовах передбачених цим Договором.

У наданих позивачем Актах прийому-передачі наданих послуг від 07.08.2014, 20.08.2014 та 05.09.2014 значиться про те, що Агентом надано Страховику послуги, пов'язані із залученням клієнтів для подальшого укладення договорів страхування.

В свою чергу, у Актах не зазначено про те, що договори страхування, вказані в Реєстрах до них, були укладені саме Повіреним.

При цьому, пунктом 6.2 Договору передбачено, що винагорода нараховується у відсотках до суми надходження на розрахунковий рахунок Довірителя страхових платежів за укладеними Повіреним договорами страхування.

Отже, необхідною умовою для виплати винагороди згідно п. 6.2 договору є укладення Повіреним договорів страхування.

Позивачем жодних доказів укладення саме ним договорів страхування, перелік яких міститься у Реєстрах, не надано.

Так, відповідні договори вказані у Реєстрах позивачем не були надані суду.

В свою чергу, відповідач стверджує, що договори страхування, вказані в Реєстрах, були укладені іншими особами.

На вимогу апеляційного суду відповідачем були надані укладені іншими Агентами договори страхування, перелік яких міститься у Реєстрах, наданих позивачем.

При цьому, колегія суддів дослідивши Реєстри додані до Актів позивачем, встановила, що частина договорів страхування, вказаних у Реєстрі до Акту від 07.08.2014, є ідентичною частині договорів, вказаних у Реєстрі до Акту від 05.09.2014.

Отже, позивачем до складу позовних вимог були включені подвійні суми комісійної винагороди за одними і тими ж договорами страхування.

Крім цього, підтвердженням необґрунтованості позовних вимог є наступне.

За приписами п. 9.6 Договору бланки договорів страхування передаються Повіреному по актах прийому-передачі, встановленої форми.

Позивачем доказів отримання від відповідача бланків договорів страхування до суду не надано.

Враховуючи наведене вище, позивачем не доведено укладення договорів страхування, що є необхідною умовою для виплати відповідачем агенту винагороди, згідно п. 6.2 договору.

При цьому, з огляду на не доведення позивачем укладення саме ним договорів страхування, зазначених у Реєстрах, а також включення до складу позовних вимог сум комісійної винагороди за одними і тими ж договорами страхування двічі, гарантійний лист відповідача не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Так, оскільки судом оцінюються всі докази у сукупності, сам по собі гарантійний лист за відсутності інших підтверджуючих доказів не може підтвердити обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу, а доводи апелянта про надання відповідачу послуг за договором наведеного вище не спростовують.

Також, окрім суми основного боргу позивачем було заявлено до стягнення втрати від інфляції в розмірі 8 899,22 грн., 3% річних в розмірі 882,89 грн. та пеню в розмірі 53 709,38 грн.

З огляду на те, що судом не встановлено наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення комісійної винагороди в розмірі 12 895,41 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку і про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції в розмірі 8 899,22 грн., 3% річних в розмірі 882,89 грн. та пені в розмірі 53 709,38 грн. за неналежне виконання умов договору, які є похідними від вимоги про стягнення комісійної винагороди.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 у справі №910/1873/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/1873/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко