ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.09.2017р. Справа № 905/1879/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Груп", м. Запоріжжя

до відповідача: Приватного підприємства "Астон", м. Краматорськ, Донецька область

про: стягнення основного боргу в сумі 367600,01грн., пені 27421,92грн., 3% річних 3250,06грн., інфляційних нарахувань 10733,92грн.

за участю уповноважених представників:

від позивача: не з'явився.;

від відповідача: не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 13.09.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферум-Груп", м. Запоріжжя звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Приватного підприємства Астон, м. Краматорськ, Донецька область про стягнення основного боргу в сумі 367600,01грн., пені 27421,92грн., 3% річних 3250,06грн., інфляційних нарахувань 10733,92грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.08.2017р. порушено провадження по справі, судове засідання призначено на 21.08.2017р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №18/01/17 від 18.01.2017р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування пені, 3% річних, інфляції.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст.ст. 526, 530, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 82 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №18/01/17 від 18.01.2017р.; специфікації №03 від 16.03.2017р., №05 від 31.03.2017р.; видаткові накладні: №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р.; рахунки-фактури №СФ-0000052 від 15.03.2017р., №СФ-0000066 від 30.03.2017р.; довіреності №237 від 30.03.2017р., №195 від 15.03.2017р.; товарно-транспортні накладні; акт звірки взаєморозрахунків; банківську виписку; лист №128/17 від 30.06.2017р.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: податкові накладні.

Представник позивача в судове засідання 13.09.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом своєчасного направлення ухвал суду за адресами місцезнаходження, визначеними за матеріалами справи.

Представник відповідача в судове засідання 13.09.2017р. не зявився. 12.09.2017р. через канцелярію суду представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позивних вимог, посилаючись на те, що позивачем при розрахунку пені, 3%, інфляційних нарахувань невірно вказано дату виникнення права вимоги, а також клопотання про відкладення розгляду справи (зазначене клопотання залишене судом без задоволення).

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

18.01.2017р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки №18/01/17 (далі договір), згідно п. 1.1. якого, постачальник зобовязується поставляти покупцю товар, а покупець зобовязується приймати товар і оплачувати його на умовах даного договору.

Найменування (номенклатура, асортимент) та кількість продукції, що постачається за даним договором, вказуються у специфікаціях, які у свою чергу є невідємними частинами цього договору (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.4 договору, разом з товаром постачальник передає покупцеві наступні документи: накладна; товарно-транспортна-накладна4 податкова накладна, оформлена у відповідності з податковим кодексом України; копія сертифіката (посвідчення) якості.

За умовами п. п. 4.1., 4.2, 4.3 договору, ціни на товар є вільними. Ціни на товар, що поставляються узгоджуються сторонами додатково і вказуються в специфікаціях до даного договору. Покупець здійснює оплату товару шляхом 100% передоплати, якщо інші умови не встановлені в специфікації на дану партію товару. Покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника або іншим, що не суперечить чинному законодавству України, способом. Загальна сума договору складається з усіх сум, зазначених у специфікаціях на поставку товару, які є невідємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 7.4 договору, у разі прострочення оплати прийнятого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент нарахування, від суми боргу за кожен день такого прострочення.

Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017р., а за грошовим зобовязанням до їх повного виконання (п. 6.1 договору).

16.03.2017р. та 31.03.2017р. сторонами були підписані специфікації № 3, 5 до договору, в яких сторони узгодили найменування, кількість, ціну, загальну вартість продукції, умови поставки продукції.

Дані специфікації визначають порядок і строк оплати покупець сплачує 100% вартості товару впродовж 30-ти календарних днів з моменту поставки на підставі виставленого рахунку банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

На виконання умов договору поставки №18/01/17 від 18.01.2017р. та специфікацій №3,05 постачальник здійснив поставку товару за видатковими накладними №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р. на загальну суму 417600,01грн.

Даний товар був прийнятий уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреностей №237 від 30.03.2017р., №195 від 15.03.2017р.

Відповідач своє зобовязання з оплати вартості поставленого товару за видатковими накладними №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р. належним чином не виконав.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №18/01/17 від 18.01.2017р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №18/01/17 від 18.01.2017р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати, за яким покупець зобов'язався сплатити суму за товар в строк, який визначений в специфікаціях, а саме покупець сплачує 100% вартості товару впродовж 30-ти календарних днів з моменту поставки на підставі виставленого рахунку банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р. товару, у нього виникло зобов'язання з його оплати в сумі 417600,01грн.грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р. на загальну суму 417600,01грн.грн.

Відповідач здійснив часткову оплату в розмірі 50000,00грн. Решта в сумі 367600,01грн. залишилась несплаченою.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплатити заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленого товару, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що він був отриманий останнім.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів сплати заборгованості в сумі 367600,01грн. не надано.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 367600,01грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 27421,92грн., інфляційні нарахування в розмірі 10733,92грн., 3% річних в розмірі 3250,06грн.

Відповідно до ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно п.п. 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Дані наслідки порушення зобов'язання передбачені і ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України. Згідно норм зазначених статей у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами п. 7.4 договору, у разі прострочення оплати прийнятого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в момент нарахування, від суми боргу за кожен день такого прострочення.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що в специфікаціях №3, 5 сторони встановили порядок оплати за поставлену продукцію, а саме покупець сплачує 100% вартості товару впродовж 30-ти календарних днів з моменту поставки на підставі виставленого рахунку банківським переказом грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Отже, в силу ст. 253 Цивільного кодексу України, позивач здобув право вимоги сплати боргу за видатковими накладними №РН-0000052 від 16.03.2017р., №РН-0000053 від 16.03.2017р. - 19.04.2017р., №РН-0000064 від 31.03.2017р. 04.05.2017р.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, правові підстави, та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог та стягнення 26636,36грн., 3159,42грн., 10733,92грн. відповідно.

Доводи відповідача викладені у відзиві були прийняті до уваги та враховані судом.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 59, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Груп", м. Запоріжжя до Приватного підприємства "Астон", м. Краматорськ, Донецька область про стягнення основного боргу в сумі 367600,01грн., пені 27421,92грн., 3% річних 3250,06грн., інфляційних нарахувань 10733,92грн. задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Астон" (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, буд. 2-в, , п/р НОМЕР_1 в ПАТ «Мегабанк», МФО 351629) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферум-Груп" (69050, АДРЕСА_1, код. , поштова адреса: 69035, АДРЕСА_2, п/р 0006 в філії АТ «Укрексімбанк», МФО 313979) суму основного боргу 367600,01грн., пеню 26636,36грн., 3% річних 3159,42грн., інфляційні нарахування 10733,92грн., а також відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 6121,96грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 785,56грн. та 3% річних в розмірі 90,64грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 13.09.2017р. прийнято та підписано повний текст рішення.

Суддя Я.О. Левшина