РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2017 Справа № 910/10541/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет»

до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

про визнання недійсним пункту договору

за участю представників:

від позивача: Кравцов С.В. .- представник за довіреністю б/н від 18.04.2017р.

від відповідача: Крячковська І.М..- представник за довіреністю б/н від 18.05.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет» (далі - ПАТ «Укрвторчормет», позивач) з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк», відповідач) про визнання недійсним пункту договору.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що третейська угода у формі застереження, включеного сторонами до договору поруки № 1 від 25.05.2015 р., що був укладений ними з метою забезпечення виконання боржником його зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії в іноземній валюті № 64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 р., є недійсною, оскільки така угода укладена позивачем під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах та суперечить вимогам чинного законодавства в тому, що третейським судам не підвідомчі спори, які виникають з кредитних договорів, грошові кошти за якими надавались в іноземній валюті, отже не відносяться до компетенції третейських судів. Тому на підставі ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним п. 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 р.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважав, що позивач не довів, що погодив включення третейського застереження у договір поруки № 1 від 25.05.2015 р. під впливом тяжких для нього обставин і таке третейське застереження погіршує його становище. Крім того, вказав, що стаття 6 Закону України «Про третейські суди», нормами якої встановлена підвідомчість справ третейським судам, не містить відповідних застережень про те, що спори, які виникають з кредитних договорів, грошові кошти за якими надавались в іноземній валюті, не відносяться до компетенції таких судів. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Під час розгляду справи судом було розглянуте клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - боржника за кредитним договором - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-ГТВ» (далі - ТОВ «Інтер-ГТВ»), та відмовлено у його задоволенні з огляду на те, що із прийняттям судового рішення про визнання третейського застереження недійсним в межах даної справи ТОВ «Інтер-ГТВ» не буде наділено новими правами чи покладено на нього нові обов'язки, або змінено його наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 17.06.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», банк), правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Сбербанк», та ТОВ «Інтер-ГТВ» (позичальник) був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 64-В/11/54/КЛ (далі - кредитний договір).

У подальшому, 25.05.2015 р. між банком та боржником (позичальником) був укладений додатковий договір № 2 до вищевказаного кредитного договору (далі - додатковий договір № 2), відповідно до положень якого сторони домовились викласти кредитний договір у новій редакції.

Так, згідно з п. 1.1 кредитного договору (в редакції додаткового договору № 2) банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, надає позичальнику кредитні кошти у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується використовувати кредит на цілі, визначені у п. 1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором, та виконати інші умови цього договору.

Пунктом 1.2 кредитного договору (в редакції додаткового договору № 2) визначено, що ліміт кредитної лінії складає:

а) з часу укладення цього договору і по 15.04.2016 р. - 33 000 000,00 дол. США;

б) з 16.04.2016 р. по 15.05.2016 р. - 22 000 000,00 дол. США;

в) з 16.05.2016 р. по 15.06.2016 р. - 11 000 000,00 дол. США;

г) з 16.06.2016 р. - 0 дол. США.

Положення п. 11.16 кредитного договору (в редакції додаткового договору № 2) вміщують третейське застереження.

Крім того, судом встановлено, що з метою забезпечення виконання боржником (ТОВ «Інтер-ГТВ») його зобов'язань перед банком за кредитним договором, 25.05.2015 р. між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (кредитор), правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ПАТ «Укрвторчормет» (поручитель) був укладений договір поруки № 1 (далі - договір поруки № 1).

Зі змісту положень п. 2.1.1 договору поруки вбачається, що відповідальність поручителя перед кредитором включає зобов'язання, які були невиконані боржником, та які передбачені основним (кредитним) договором, зокрема, але не обмежуючись, - зобов'язання повернути кредитору кредит, наданий в доларах США, гривні в межах кредитної лінії, відкритої строком до 16.06.2016 р. за основним договором з граничним лімітом кредитування в сумі 33 000 000,00 дол. США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України), в строки, які зазначаються в основному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором - достроково.

При цьому, положеннями спірного п. 6.8 договору поруки № 1 встановлено, що усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013 р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду htpp://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htpp://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «Укрвторчормет» просило визнати недійсним вищенаведений п. 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 р., який вміщує третейську угоду у формі застереження, оскільки така третейська угода:

- укладена позивачем під впливом тяжких обставин, які полягали у вкрай скрутному фінансовому становищі поручителя (позивача) та боржника, і на вкрай невигідних для нього умовах, що були нав'язані позивачу банком саме внаслідок такого фінансового стану зобов'язаних сторін, та полягали у зміні умов кредитування, наданні забезпечення виконання зобов'язання у формі фінансової поруки, а також включенні до умов договорів третейського застереження, у зв'язку з чим позивача було усунуто як від можливості звернутись до держаного суду, так і від можливості вибору третейського судді;

- суперечить вимогам чинного законодавства в тому, що третейським судам непідвідомчі спори, що виникають з кредитних договорів, за якими грошові кошти надавались в іноземній валюті, адже такі правовідносини носять публічно-правовий характер, у той час як до компетенції третейських судів віднесено приватноправові спори. При цьому, позивач зазначив, що такі його твердження ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2015 р. у справі № 6-831цс15.

У свою чергу відповідач, заперечуючи проти наведених доводів позивача, вказав на те, що:

- стаття 6 Закону України «Про третейські суди», нормами якої встановлена підвідомчість справ третейським судам, не містить відповідних застережень про те, що спори, які виникають з кредитних договорів, грошові кошти за якими надавались в іноземній валюті, не відносяться до компетенції таких судів, визначений чинним законодавством перелік категорій непідвідомчих третейським судам справ є вичерпним, а правова позиція Верховного Суду України, на яку посилається позивач, не спростовує положень Закону;

- позивач не вказав, які саме несприятливі умови та наслідки мало для нього укладення спірної третейської угоди у формі застереження, адже з укладенням договору поруки № 1 та додаткового договору № 2 до кредитного договору позичальнику фактично збільшено термін використання кредитного ліміту та скасовані усі штрафні санкції, які банк мав право стягнути за порушення позичальником умов кредитного договору;

- позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності тих обставин, з якими приписи ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи такі доводи сторін, суд виходив з наступного.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди»).

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» закріплено право юридичних та/або фізичних осіб передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. При цьому, спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Положеннями ст. 6 Закону України «Про третейські суди» встановлена підвідомчість справ третейським судам та визначений вичерпний перелік винятків, коли спір не може бути розглянутий таким судом.

Так, згідно з приписами вказаної ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Поряд із цим, у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-831цс15 Верховний Суд України виклав правову позицію, на яку посилається позивач, що полягала в наступному: за змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

Норми законодавства щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Приймаючи до уваги наведені правові висновки Верховного Суду України, господарський суд, однак, зазначає, що умовами спірного третейського застереження передбачено, що розгляду у третейському суді підлягають усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають саме з договору поруки чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються визнання його недійсним повністю або частково.

Таким чином, визначене спірним третейським застереженням коло спорів, розбіжностей, або вимог, які підлягають розгляду третейським судом, стосується виключно договору поруки № 1 та не суперечить обмеженням підвідомчості спорів третейським судам, встановленим ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 20.02.2017 р. у справі № 910/15318/16).

Відтак, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. по справі № 6-831цс15, до спірних правовідносин в межах даної справи застосуванню не підлягають.

Суд також відхиляє тверджень позивача про те, що спірна третейська угода у формі застереження укладена ним під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту наявності тяжких обставин і їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

При цьому, як вказав Верховний Суд України у постанові від 06.04.2016 р. по справі № 6-551цс16, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою для усунення або зменшення тяжких обставин, а також за умови, що друга сторона правочину скористалася наявністю таких обставин.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, повинен існувати причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином.

Проте, позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими приписи ст. 233 ЦК України пов'язують недійсність правочину, оскільки не надано суду належних та допустимих в розумінні ст. ст. 33-34 ГПК України доказів тяжкого фінансового стану позивача на момент вчинення оспорюваного правочину і неможливості виконувати фінансові зобов'язання.

Суд зазначає, що посилання позивача на погіршення фінансового стану та фінансової (розрахункової) спроможності поручителя та боржника у зв'язку із військовими діями на сході країни, а також постійним зростанням офіційного курсу валют та значним збільшенням тарифів на енергоносії, не є тяжким обставинами і вкрай невигідними умовами для позивача в розумінні ст. 233 ЦК України, оскільки зазначені обставини не є виключними для позивача.

Поряд із цим, Конституційний Суд України, вирішуючи спір у справі №1-3/2008 (Рішення від 10.01.2008 №1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) зазначив, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року №3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону).

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав (п. 4.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним п. 6.8 договору поруки № 1 від 25.05.2015 р. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрвторчормет».

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про визнання недійсним пункту договору.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 11 вересня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 18 вересня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.