КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2017 р. Справа№ 910/25631/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши матеріали апеляційних скарг б/н від 20.07.2017 (вх. №09-08.1/6698/17 від 09.08.2017) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» та Департаменту державної виконавчої служби України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 року

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України

у справі № 910/25631/13 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

до 1. Приватного підприємства «Гєлан»

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп'ютер»,

3.Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив»,

4. Приватного підприємства «Ефективні технології продаж»

5. Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос»

про стягнення 19 879 164,39 грн

за участю представників учасників провадження:

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1: Гаврись Я. Б., довіреність №401/22 від 06.12.2016

від відповідача-2: не з'явились;

від відповідача-3: не з'явились;

від відповідача-4: не з'явились

від відповідача-5: не з'явились

від відділу ДВС: Харитоненко К.В., довіреність №840/20.3-03 від 24.07.2017

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Гєлан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп'ютер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив», Приватного підприємства «Ефективні технології продаж» і Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос» про стягнення 19 409 561,65 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2014 позовні вимоги задоволено повністю.

04.04.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва було видано відповідні накази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2017 було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №910/25631/13; здійснено процесуальне правонаступництво та замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 910/25631/13.

17.05.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» було подано скаргу на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, в якій скаржник просив визнати незаконною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №43007013 на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»; скасувати рішення державного виконавця про винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 №43070013 в окреме провадження; зобов'язати уповноважених осіб Департаменту Державної виконавчої служби вчинити дії у відповідності з приписами ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - зняти арешт з майна (нежитлового приміщення загальною площею 322,6кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна №1) та коштів боржника, вилучити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про обтяження №6119334 та виконати інші необхідні дії у зв'язку із закінченням вказаного виконавчого провадження; привести постанову про закриття виконавчого провадження №43070013 від 12.05.2017 у відповідність вимогам п.20 розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012, щодо зазначення інформації про результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження провадження» у спосіб надання окремого доповнення (звіту) до постанови. Зобов'язати уповноважених осіб Департаменту ДВС надіслати вказаний звіт на адресу сторін у справі та суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» задоволено частково. Визнано недійсним пункт 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2017 № 43070013 в окреме провадження. В іншій частині скарги відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 внесено виправлення до ухвали суду від 30.06.2017, а саме пункт два резолютивної частини ухвали викладено в редакції: «Визнати недійсним пункт 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження.» та внесено виправлення в тексті ухвали суду щодо номеру постанови про стягнення виконавчого збору.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2017, заявник, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф», 21.07.2015 року подав апеляційну скаргу б/н від 20.07.2017 (вх. №09-08.1/6698/17 від 09.08.2017), в якій просить залишити в силі п. 2 ухвали Господарського суду міста Києва від 30.06.2017; та визнати незаконною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №43007013 на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати недійсною постанову державного виконавця №53935150 від 15.05.2017 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №43007013; прийняти судове рішення про зняття арешту з коштів та нерухомого майна боржника у виконавчому провадженні №430070013; прийняти судове рішення про видалення з державного реєстру прав на нерухому майно записів про обтяження №6119334 та №5444964, які були зроблені під час виконання провадження №43007013.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом було неповно досліджено всі обставини, поданої ним скарги, оскільки вважає, що бездіяльність державного виконавця в частині незняття арешту з майна та коштів боржника з підстав наявності нестягнутого виконавчого збору є незаконною, оскільки, на думку апелянта, виконавчий збір згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) стягується у відповідному розмірі до стягнутих сум (тобто за фактично проведені державним виконавцем виконавчі дії), а враховуючи, що у постанові про закриття виконавчого провадження №43007013 відсутня інформація про результати виконавчого провадження, то відповідно відсутні підстави як для стягнення виконавчого збору, так і для продовження арешту, накладеного в межах даного виконавчого провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Калатай Н.Ф., Зубець Л.П. та призначено розгляд справи на 23.08.2017.

17.08.2017 до Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли уточнення до апеляційної скарги, в якій апелянт зазначає, що державним виконавцем 15.05.2017 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53935150 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №43070013 від 12.05.2014, яку апелянт вважає недійсною, а дії державного виконавця з її винесення незаконними, оскільки стверджує, що строк для пред'явлення постанови про стягнення виконавчого збору №43070013 від 12.05.2014 уже сплив, підстави згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження» (в новій редакції) для стягнення виконавчого збору відсутні, оскільки реального виконання та стягнення виконавцем коштів за рішенням суду проведено не було. Враховуючи наведене, ТОВ «Сінеф» просить, окрім заявлених в апеляційній скарзі вимог, також визнати незаконними дії державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №53935150 від 15.05.2017; визнати недійсною постанову державного виконавця №53935150 від 15.05.2017 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №43070013; прийняти нове рішення про видалення з Автоматизованої системи виконавчих проваджень інформації щодо відкритого виконавчого провадження №53935150 від 15.05.2017.

Не погодившись з винесеною Господарським судом міста Києва ухвалою від 30.06.2017 Департамент державної виконавчої служби України повторно подав апеляційну скаргу (вх. № 09-08.1/7081/17 від 22.08.2017), яка ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 прийнята судом до провадження та об'єднана в одне апеляційне провадження з провадженням за апеляційною скаргою ТОВ «Сінеф».

В апеляційній скарзі Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України зазначає, що державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017, та зокрема в частині щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження діяв у відповідності до вимог закону, а тому стверджує, що відсутні передбачені законом підстави для визнання дій державного виконавця незаконними, а постанову недійсною. З урахуванням викладеного Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України просить суд скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні скарги ТОВ «Сінеф» повністю.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.09.2017 у зв'язку з перебування судді Зубець Л.П. у відпустці для розгляду справи №910/25631/13 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Дикунська С.Я., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 справу №910/2561/13 прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів.

06.09.2017 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Київського апеляційного господарського суду була подана заява (вх. №09-11/169277/17) про уточнення вимог апеляційної скарги, в якій апелянт просить суд винести ухвалу, якою окрім раніше заявлених вимог зобов'язати уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України усунути допущені правопорушення шляхом здійснення виконавчих дій, необхідних для реалізації прийнятих судових рішень.

У судовому засіданні 06.09.2017 представник апелянта надав свої пояснення щодо поданої скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, підтримав вимоги свої апеляційної скарги з урахуванням поданих уточнень, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 в частині відмови в задоволенні скарги ТОВ «Сінеф» та в цій частині прийняти нову ухвалу про задоволення скарги на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України в повному обсязі та окрім того просить визнати незаконними дії державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №53935150 від 15.05.2017; визнати недійсною постанову державного виконавця №53935150 від 15.05.2017 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №43070013; прийняти нове рішення про видалення з Автоматизованої системи виконавчих проваджень інформації щодо відкритого виконавчого провадження №53935150 від 15.05.2017. Щодо вимог апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, ТОВ «Сінеф» просить суд відмовити в їх задоволенні.

Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України у судовому засіданні 06.09.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги ТОВ «Сінеф», підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 в частині задоволення скарги ТОВ «Сінеф» про визнання недійсним пункту 2 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 №43070013 скасувати та відмовити в задоволенні скарги ТОВ «Сінеф» повністю.

Представники Приватного підприємства «Гєлан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп'ютер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив», Приватного підприємства «Ефективні технології продаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос» у судове засідання 06.09.2017 не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 98, 64 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при винесені оскаржуваної судової ухвали, зазначає наступне.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2014 у даній справі позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» задоволено повністю. Стягнуто солідарно з Приватного підприємства «Гєлан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп'ютер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив», Приватного підприємства «Ефективні технології продаж» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос» на користь Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» заборгованість по поверненню кредитних коштів у розмірі 19 000 000,00 грн, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 490 940, 39 грн, пеню у розмірі 388 244 грн. та судовий збір у розмірі 73 080,00 грн.

04.04.2014 на виконання рішення Господарського суду міста Києва було видано відповідний наказ (а.с. 50 том 5).

22.04.2014 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції винесено постанову ВП № 43070013 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/25631/13, виданого 04.04.2014 та надано строк на добровільне виконання рішення суду (а.с. 52 том 5).

Також 22.04.2014 відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції винесено постанову ВП №43070013 про арешт майна боржника - ТОВ «ВаРос» та оголошення заборони на його відчуження в межах суми коштів у розмірі 19 952 264,39 грн (а.с. 55 том 5).

12.05.2014 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у зв'язку з тим, що боржник не виконав у наданий строк для добровільного виконання рішення, винесено постанову ВП № 43070013 про стягнення з боржника - ТОВ «ВаРос», виконавчого збору у розмірі 1 995 226,43 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2017 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 910/25631/13; здійснено процесуальне правонаступництво та замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 910/25631/13 із Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (02100, м. Київ, бульвар Верховної Ради, 7; ідентифікаційний код: 21574573), позивача у справі, на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 18Б, офіс 4; ідентифікаційний код: 40439334); стягувачем у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі № 910/25631/13 вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 18Б, офіс 4; ідентифікаційний код: 40439334).

12.05.2017 на підставі ухвали Господарського суду міста Києва державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, а саме замінено стягувача у виконавчому провадженні за наказом Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №910/25631/13 з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (а.с. 62 том 5).

13.04.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» подало суду заяву про відмову від примусового виконання рішення суду, в якій просило визнати вказану відмову в порядку статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2017 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про відмову від примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2014 (накази від 04.04.2014) у справі №910/25631/13; визнано відмову товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 18Б, офіс 4; ідентифікаційний код: 40439334) від примусового виконання судового рішення зі справи № 910/25631/13 (а.с. 28 том 5).

12.05.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до п. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову ВП №43070013 про закінчення виконавчого провадження, згідно якої виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/25631/13, виданого 04.04.2014, закінчено, а постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 430700123 винесено в окреме провадження (а.с. 64 том 5).

17.05.2017 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Господарського суду міста Києва була подана скарга на дії державного виконавця. Скаржник вважає неправомірними дії державного виконавця з виділення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 в окреме провадження, так як чинним, на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, Законом України «Про виконавче провадження» вчинення зазначених дій не передбачено. Окрім того, скаржник вважає, що державним виконавцем не вчинено всіх необхідних дій, направлених на повне завершення виконавчого провадження. Зокрема, останнім, всупереч вимог встановлених ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», не знято арешт з майна (коштів) боржника, не виключено з Єдиного реєстру боржників відомостей про боржника, а постанова про закінчення виконавчого провадження не відповідає вимогам діючого законодавства щодо форми та змісту.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець керувався ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі по тексту - Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ).

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Колегія суддів зазначає, що Закон від 02.06.2016 №1404-VІІІ набрав чинності 05.10.2016 року.

Відповідно до п. 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, суд звертає увагу, що в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Як вбачається із матеріалів справи, виконавче провадження №43070013 по виконанню наказу Господарського суду міста Києва від 04.04.2014 було відкрито старшим державним виконавцем 22.04.2014 у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (далі по тексту - Закон від 21.04.1999 №606-ХІV).

Враховуючи Прикінцеві та Перехідні положення Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, колегія суддів зазначає, що положення попереднього Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV застосовується не щодо всього виконавчого провадження №43070013, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV. Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Постанова про закінчення виконавчого провадження ВП№43070013 винесена виконавцем 12.05.2017, тобто вже в період дії Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, а відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, а тому за новим законом і наступають наслідки закінчення виконавчого провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, передбачені ст. 40 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ. Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Частиною 3 вищезазначеної статті унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що закінчення виконавчого провадження, як виконавча дія, є підставою для настання відповідних правових наслідків, які передбачені саме тим нормативним актом, на підставі якого і вчиняється закінчення провадження у справі, а тому правові наслідки, визначені редакцією попереднього Закону від 21.04.1999 №606-ХІV, не можуть бути застосовані, оскільки такі наслідки настають саме після прийняття (винесення) постанови про закінчення виконавчого провадження, отже не можуть наставати до дій, які вчиняються у період чинності Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ.

Згідно ст. 40 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ правовим наслідком винесення постанови про закінчення провадження у справі серед іншого, є винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Такий наслідок, як винесення постанови про стягнення виконавчого збору, згідно приписів Закону в новій редакції обумовлений тим, що згідно ст.27 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (в редакції чинній станом на 12.05.2017), виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно ст. 39 Закону в розмірі 10% від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу. Натомість приписи Закону від 21.04.1999 №606-ХІV передбачали абсолютно іншу процедуру винесення постанови про стягнення виконавчого збору, інший обрахунок розміру (10% від стягуваної суми) та інші наслідки закінчення виконавчого провадження, зокрема згідно з ч. 7 ст. 28 Закону від 21.04.1999 №606-ХІV, п. 3.7.4. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (в редакції чинній станом на 12.05.2014) постанова про стягнення виконавчого збору виносилась державним виконавцем не після фактичного виконання рішення, чи закінчення виконавчого провадження, а на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для добровільного виконання рішення, і у випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору виділялася в окреме провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що дія державного виконавця, щодо закінчення виконавчого провадження та винесення відповідної постанови вчинена 12.05.2017, підлягає регулюванню саме положеннями Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, статті 39, 40 якого не передбачають виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, а лише надають державному виконавцеві підставу для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, і її виконання як виконавчого документа згідно приписів законодавства.

Однак, як вірно зазначено місцевим господарським судом, можливість виділення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження в окреме провадження передбачено абзацом 3 та 4 пункту 2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5 (в редакції чинній станом на 12.05.2017). Зокрема, в вищезазначених пунктах передбачено, що у разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення «витрат виконавчого провадження» виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Державний виконавець зобов'язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеного в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Отже, з вищезазначеного вбачається можливість виділення в окреме провадження саме постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, що не є тотожним з поняттям «виконавчий збір».

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що нормами чинного Закону чітко розмежовуються поняття «витрати виконавчого провадження» та «виконавчий збір», які з огляду на приписи ст. 42 Закону становлять, кошти виконавчого провадження, відтак Господарський суд міста Києва дійшов обґрунтованого висновку, що чинними на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження нормами Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ не передбачено право органів ДВС виносити постанову про стягнення виконавчого збору в окреме провадження.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевим господарським судом правомірно задоволено скаргу ТОВ «Сінеф» в частині визнання недійсним пункту 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження.

В апеляційній скарзі ТОВ «Сінеф» стверджує, що державним виконавцем 15.05.2017 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53935150 з виконання постанови державного виконавця від 12.05.2014 про стягнення виконавчого збору, однак такі дії державного виконавця апелянт вважає незаконними, посилаючись на те, що за правовою природою постанова про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 є виконавчим документом, в якому вказано строк пред'явлення його до виконання в один рік, який згідно закону вже сплив, а тому вважає, що такий документ не може бути прийнятий для виконання відповідно до положень Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, тому в апеляційній скарзі просить визнати недійсною постанову державного виконавця №53935150 від 15.05.2017 про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №43007013.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що предметом скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, яка розглядалась у суді першої інстанції були виконавчі дії щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 у ВП №43070013 та невчинення визначених законом дій за наслідками закінчення виконавчого провадження, а постанова про відкриття виконавчого провадження №53935150 від 15.05.2017 по стягненню виконавчого збору не оскаржувалась заявником і не була предметом розгляду в суді першої інстанції. А тому, всі доводи та обставини, на які посилається апелянт щодо неправомірності прийняття до виконання постанови про стягнення виконавчого збору можуть бути наведені при окремому оскарженні дій державного виконавця щодо винесення постанови №53935150 від 15.05.2017.

Враховуючи, що предметом скарги, яка розглядалась Господарським судом міста Києва та щодо яких судом винесено оскаржувану ухвалу, було саме дії (бездіяльність) виконавця щодо закінчення виконавчого провадження №43070013 та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017, то у суду апеляційної інстанції відсутні законні підстави переглядати та надавати оцінку правомірності дій виконавця, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Також, ТОВ «Сінеф» у поданій до Господарського суду міста Києва скарзі, просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна боржника та просив зобов'язати уповноважених осіб Департаменту державної виконавчої служби вчинити дії, передбачені ст. 40 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ.

Як уже зазначалось вище частиною 1 статті 40 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, яка підлягала застосуванню при закінченні виконавчого провадження ВП №.05.2017, передбачено наслідки закінчення виконавчого провадження, зокрема вказано, що у випадку закінчення виконавчого провадження крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, з огляду на зазначену норму Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ у випадку, коли державним виконавцем виконавчий збір стягнуто не було, то арешт з майна боржника не знімається. Разом з цим, наведена стаття регулює відносини з урахуванням нового порядку стягнення виконавчого збору, зокрема, згідно з нормами Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, як уже зазначалось вище, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься не пізніше наступного дня після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, та виконується в порядку, встановленому цим Законом і в такому випадку, законодавець зазначив, що накладений арешт не знімається.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що постанова про стягнення виконавчого збору у даній справі була винесена 12.05.2014, згідно порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону від 21.04.1999 №606-ХІV, в редакції чинній на момент винесення постанови, до виконавчих документів, які підлягають виконанню державним виконавцем відповідно до цього Закону, віднесено серед іншого і постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Тобто постанова про стягнення виконавчого збору, як виконавчий документ, підлягав виконанню згідно приписів даного Закону.

Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, то вимоги, які встановлені ст. 18 Закону від 21.04.1999 №606-ХІV до виконавчих документів поширюються і на таку постанову, зокрема в ній вказується стягувач, боржник, строк набрання законної сили документа та строк його пред'явлення до виконання.

У п. 2 постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 зазначено, що строк для її пред'явлення до виконання становить один рік.

Відповідно до статті 25 Закону від 21.04.1999 №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи вищенаведені приписи Закону від 21.04.1999 №606-ХІV, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта - ТОВ «Сінеф», що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 є за правовою природою виконавчим документом, в якому чітко визначено строк пред'явлення даного виконавчого документа до виконання, який підлягав пред'явленню до виконання в межах зазначеного строку і який підлягав виконанню у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, колегія суддів зазначає, що для стягнення виконавчого збору, який визначений та нарахований державним виконавцем у постанові від 12.05.2014, яка є виконавчим документом з річним строком для його пред'явлення, необхідним є пред'явлення до виконання виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження щодо його виконання. Без вчинення цих дій не можна вважати, що державний виконавець у відповідності до вимог чинного законодавства та у визначений строк розпочав стягнення виконавчого збору, однак його не стягнув. У випадку, якщо виконавчий документ про стягнення виконавчого збору не пред'являвся до виконання, то відповідно слід вважати, що його стягнення не розпочиналось.

У спірній ситуації постанова державного виконавця від 12.05.2014 про стягнення виконавчого збору у порядку, встановленому Законом від 21.04.1999 №606-ХІV, не пред'являлась до виконання у річний строк, який був визначений у виконавчому документі, за цим виконавчим документом виконавче провадження не було відкрито, відтак колегія суддів вважає, що підстава, яка вказана у ст. 40 Закону для продовження арешту відсутня, оскільки у державного виконавця відсутні законні підстави для винесення нової постанови про стягнення виконавчого збору, згідно приписів нового законодавства, а дій щодо початку стягнення виконавчого збору за попередньо винесеною постановою про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 державний виконавець не вчинив.

Разом з цим, посилання представника Департаменту відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України на Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затверджену наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, в редакції чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014, яка визначала відкриття виконавчого провадження та вчинення всіх необхідних виконавчих дій по виконанню постанови про стягненню виконавчого збору після винесення такої в окреме виконавче провадження, колегія суддів вважає необґрунтованим, неправомірним та таким, що не відповідає приписам самого Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, колегія суддів зазначає, що посилання на Інструкцію не є доцільним, оскільки така інструкція як підзаконний нормативний акт може регулювати лише питання застосування закону і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому правовому акту. Зазначені висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» заява №23759/03 та №37943/06, яке застосовується судом як джерело права згідно Конституції України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у державного виконавця згідно ст. 40 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, яка регулює новий порядок вчинення закінчення виконавчого провадження та наслідки такого закінчення, відсутні законні підстави для продовження арешту, накладеного на майно та кошти боржника.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга ТОВ «Сінеф» в частині визнання бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту, який був накладений на все рухоме та нерухоме майно боржника, є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню в цій частині.

Також, ТОВ «Сінеф» у поданій скарзі просив зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України привести постанову про закриття виконавчого провадження №43070013 від 12.05.2017 у відповідності до вимог встановлених в п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо зазначення інформації про результати виконання, розміру авансового внеску, який підлягає поверненню.

Відповідно до абзацу 1 п. 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Посилання скаржника щодо не зазначення у постанові про закінчення виконавчого провадження розміру авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, є безпідставними оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази в підтвердження їх внесення стягувачем (на момент відкриття виконавчого провадження №43070013 нормами чинного на той момент Закону України «Про виконавче провадження» обов'язок з внесення авансового платежу був відсутній), а отже і підстави для його повернення стягувачу відсутні. Оскільки нормами вищезазначеної статті передбачений обов'язок державного виконавця зазначати в постанові про закінчення виконавчого провадження лише про розмір авансового внеску, який повертається, то у випадку коли авансовий внесок не повертається, у державного виконавця відсутній обов'язок зазначати про це в постанові.

Статтею 121-2 ГПК України унормовано, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. За результатами розгляду скарги виноситься відповідна ухвала.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, наведених у п 9.13 постанови Пленуму № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що Господарський суд міста Києва неповно дослідив обставини справи та надав їм помилкову правову оцінку, а тому Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 та прийняття нової ухвали про часткове задоволення скарги ТОВ «Сінеф» на дії (бездіяльність) відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України; визнання недійсним п. 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження; визнання незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з майна боржника та зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження. В іншій частині скаргу ТОВ «Сінеф» залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційних скарг покладається на апелянтів.

Керуючись ст. ст.86, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, п. 4 с. 1 ст. 104, ст.105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 у справі №910/25631/13 задовольнити частково.

2. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 у справі №910/25631/13 залишити без задоволення.

3. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 у справі №910/25631/13 скасувати частково, резолютивну частину ухвали викласти в наступній редакції:

«1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України задовольнити частково.

2. Визнати недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження.

3. Визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо незняття арешту, накладеного на майно боржника.

4. Зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

5. В іншій частині скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» відмовити.»

4. Справу №910/25631/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

Н.Ф. Калатай