ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р.Справа № 916/1876/17

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Аганіні В.Ю.

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 17.01.2017р.;

від відповідача : не зявився.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1876/17:

за позовом: Головного управління Держгеокадастру в Одеській області;

до відповідача: Великоплосківської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області;

про визнання державного акту таким, що втратив чинність

в с т а н о в и в :

Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - Позивач) звернулось до Великоплосківської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області з позовом про визнання Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-08-003, виданий коллективному сільськогосподарському підприємству «Росія», таким, що втратив чинність.

З посиланням на норми Земельного кодексу України, позивач просить позов задовольнити.

Відповідач в засідання суду не зявився, бу повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи за наявною у справі адресою (повідомлення у справі).

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленум Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, - 3.9.1. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідач відзив на позов не надав, тому суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами за приписами ст.75 ГПК України.

В засідання суду 11 вересня 2017р. за правилами ст. 85 ГПК України у присутності представника позивача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представника Позивача, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як встановлено судом та випливає з матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-08-003, виданого Великоплосківською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення Великоплосківської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області від 30.05.1995 №7, колективному сільськогосподарському підприємству «Росія» надано у колективну власність 8113,2 га земель в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначений Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 3.

У процесі реформування аграрного сектору економіки, відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 № 1529/99 КСП «Росія» ліквідовано.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Земельного кодексу України від 18.12.1990, який діяв на час спірних відносин, земля, на праві колективної власності, могла належати виключно громадянам України.

При цьому, субєктами права колективної власності на землю визначались, зокрема, колективні сільськогосподарські підприємства, а розпорядження земельними ділянками, що перебували у колективній власності громадян, здійснювалось за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

З аналізу цієї норми, а також положень Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 № 1529/99, якими передбачено, зокрема, на основі колективних сільськогосподарських підприємств створення приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування) вбачається, що відносини права колективної власності на земельні ділянки припиняться з часу ліквідації відповідних субєктів права колективної власності на землю та не допускають правонаступництва.

Позивач, з урахуванням викладеного, зазначає, що до підприємств, створених на базі приватної власності членів КСП «Росія» не перейшли права та обовязки вказаної юридичної особи в частині користування земельною ділянкою на підставі Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-08-003.

Згідно з експлікацією земель колективної власності, яка є додатком до Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Росія», паюванню підлягало 6289,8 га земель сільськогосподарського призначення. Не підлягали поділу і повинні були використовуватись сумісно 1329,9 га, не підлягали паюванню сільськогосподарські землі загальною площею 559 га.

За результатами паювання громадянам, членам колишнього КСП видано 1405 сертифікатів, з яких 1347 вже виділено в натурі на загальну площу 6143,5865 га.

При цьому, всі інші земельні ділянки, зокрема, які не підлягали поділу і повинні були використовуватись сумісно, а також ті, що не підлягали паюванню фактично продовжують перебувати у колективній власності КСП «Росія», що припинило господарську діяльність.

На той час Земельний кодекс України від 18.12.1990 № 561-XII (втратив чинність з 01.01.2002), Цивільний кодекс Української PCP від 18.07.1963 № 1540-VI (втратив чинність з 01.01.2004) та Закон України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ (втратив чинність з 20.06.2007) визначали такі форми власності, як приватна, колективна та державна.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 78 Земельного кодексу України від 25.10.2001 земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Тобто, на сьогоднішній день, право колективної власності не передбачено діючим законодавством.

Відповідно до частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Положеннями пункту 11 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України встановлено, що припинення юридичної особи чи смерть власника є підставою для припинення права власності. За таких обставин, право колективної власності КСП «Росія» на земельні ділянки припинилось.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (із змінами та доповненнями) з дня набрання чинності цим Законом у державній власності залишаються наступні землі: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту «є-1» частини 1 статті 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру, затвердженого наказом Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 № 26, вказаний орган є розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності території Одеської області.

Пунктом 4 вказаного Положення на Головне управління також покладено повноваження з ведення Державного земельного кадастру, організації виконання на території Одеської області робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до державного земельного кадастру, а також контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства і у колективній власності громадян.

Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (в редакції Закону № 2196-ХІІ від 13.03.1992) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

При цьому, суб'єктами права колективної власності на землю визнані колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості).

Відповідно до статей 28, 40 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (в редакції Закону №2196-ХІІ від 13.03.1992), власники земельних ділянок і землекористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання та своєчасно вносити земельний податок або орендну плату за землю. При цьому, у разі систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди, або невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва право колективної власності на земельну ділянку припиняється в судовому порядку.

Проведення паювання переданих у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам земель здійснювалося за указами Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95, «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 3 грудня 1999 року № 1529/99 та прийнятими у їх розвиток відомчими нормативно-правовими актами (зокрема, «Методичні рекомендації щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій», затверджені наказом Держкомзему, Мінсільгосппроду та УААН від 04.06.1996 за № 47/172/48 - далі - Методичні рекомендації).

Право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишались членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктами 2, 4 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 встановлювалось, що кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

Аналогічним чином, згідно пунктів 1, 2, 6 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95: паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Відповідно до пунктів 1.3., 1.5., 2.7., 3.9 Методичних рекомендацій передача в натурі земельної частки паю громадянину здійснюється після складання Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї), яка затверджується загальними зборами (зборами уповноважених) членів сільськогосподарських підприємствта погоджується районними (міськими) державними адміністраціями (виконавчими комітетами міських рад). На схемі виділяються земельні масиви паїв та земельні ділянки загального користування. Технічна документація щодо передачі земельної частки (паю) в натурі є підставою для прийняття рішення місцевою радою про видачу громадянину державного акту на право приватної власності та повернення сертифікату на земельну частку (пай) до районної (міської) державної адміністрації (виконавчого комітету міської ради).

Пунктом 17 Прикінцевих положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-1V основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Після відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку власнику земельної частки (паю) видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, який у подальшому стає правовстановлюючим документом підтверджуючий право власності на вже сформовану земельну ділянку. Сертифікат на право на земельну частку (пай) підлягав поверненню до районної державної адміністрації.

Тобто, з моменту отримання власником земельної частки (паю) сертифікату на право на земельну частку (пай), а після її виділення в натурі, державного акту на право приватної власності на землю, державний акт на право колективної власності на землю втрачає свою актуальність.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача обгрутованими, підтвердженими наявними у справі доказами.

Зворотнього відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не доведено.

Таким чином, з огляду на вищенаведене суд вважає, що вимоги позивача є обгрунтованими, законними і тому підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України .

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - задовольнити повністю.

2. Визнати таким, що втратив чинність Державний акт на право колективної власності на землю серії ОД-08-003, виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Росія».

3. Стягнути з Великоплосківської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області (67140, Одеська область, Великомихайлівський район, с. Великоплоске, вул. Центральна, буд. 121, ) на користь Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) судовий збір у сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18 вересня 2017 р.

Суддя М.І. Никифорчук