КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/4410/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Василенко Ю.В. - представник за довіреністю б/н від 15.04.2017; Бадаліс Р.В. - керівник згідно виписки з ЄДР;

від відповідача 1: Гузієнко Я.М. - представник за довіреністю № 18-0011/49843 від 18.07.2017;

від відповідача 2: Таболін О.С. - представник за довіреністю б/н від 28.08.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2017

у справі № 910/4410/17 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом Громадської організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк"

до 1. Національного банку України

2. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (надалі - відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (надалі - відповідач 2) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на думку позивача, укладений між відповідачами договір застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП є таким, що порушує вимоги законодавства та права вкладників. Так, у зв'язку з укладанням вказаного договору, відповідач 1 вправі позачергово задовольнити свої кредиторські вимоги, що має наслідком порушення прав вкладників як кредиторів 4 черги відповідно до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки розмір коштів, що будуть відшкодовані вкладникам змінюється. При цьому, серед підстав недійсності даного договору, позивач зазначає, що останній є змішаним договором (визначає умови застави та відчуження прав на нерухомість (іпотеку), який укладений у простій письмові формі, тоді-як в силу ст. 18 Закону України "Про іпотеку" підлягає нотаріальному посвідченню; договір застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП не містить погоджених істотних умов такого договору щодо предмету застави; предмет застави за договором не відповідає вимогам постанови Правління Національного Банку України від 24.02.2014 №91, оскільки заборгованість за кредитними портфелями інших банків на дату взяття їх банком на баланс кваліфікувалася як проблемна чи безнадійна. За наведених обставин позивач на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України просив суд визнати недійсним договір застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП, укладений між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Громадська організація "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києві від 19.05.2017 та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. та призначено до розгляду на 10.07.2017.

Розгляд справи відкладався.

07.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від Національного Банку України надійшло клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні, а також подано відзив на апеляційну скаргу у даній справі, відповідно до якого сторона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Ухвалою від 10.07.2017 відповідне клопотання було відхилено з мотивів, наведених у відповідній ухвалі.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з перебуванням 10.07.2017 судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.07.2017 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М., Гончаров С.А., вказана судова колегія ухвалою від 10.07.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження та розглянула її спочатку по суті.

В судовому засіданні 31.08.2017 на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 05.09.2017. На вимогу суду (ухвала суду від 16.06.2017 та протокол судового засіданні від 31.08.2017) надати оригінали документів, зокрема, договору застави, додатку до зазначеного договору, представник НБУ відмовився надати їх в судових засіданнях 31.08.2017 і 05.09.2017, про що зазначено в протоколах судових засідань, що унеможливило співставлення судом примірників відповідачів. Тому суд приймає як докази, витяги надані суду відповідачем 2.

У судовому засіданні 05.09.2017 представники позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 05.09.2017 проти задоволення апеляційної скарги у даній справі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Окрім цього, в судових засіданнях 31.08.2017 та 05.09.2017 оригінали документів на вимогу ухвали суду від 16.06.2017 не надав. Зазначив, що примірник спірного договору застави (який було витребувано судом) на огляд надати не може у зв'язку з побоюванням знищення єдиного примірника оригіналу договору (про що зазначено в протоколах судових засідань від 31.08.2017 та 05.09.2017).

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 05.09.2017 надав усні пояснення щодо предмету спору у даній справі. Окрім цього на виконання ухвали суду від 16.06.2017 просив долучити до матеріалів справи копію договору застави майнових прав від 04.03.2014 № 08/ЗМП зі змінами (примірник АТ "Дельта Банк"). Неможливість надання оригіналу вказаного договору застави обгрунтував тим, що Головним слідчим управлінням МВС України було вилучено, зокрема, оригінал спірного договору застави, що підтверджується протоколом обшуку від 27.03.2015. Надану копію договору було долучено до матеріалів справи. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний договір не є новим доказом в розумінні ст. 101 ГПК України, оскільки копію даного договору було долучено позивачем до матеріалів справи в суді першої інстанції. Оригінали всіх томів (додаток до договору) не оглядався судом, оскільки вони не є додатками до справи. Матеріали справи містять витяги з них, які долучені судом першої інстанції та були надані стороною в судовому засіданні 05.09.2017.

Дослідивши матеріали справи, надані відповідачем 2 докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Національним банком України укладено кредитний договір №08, за яким кредитор надав позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 1 729 674 960,88 грн на строк з 03.04.2014 до 10.06.2015 включно. Розмір процентної ставки з 15.04.2014 встановлюється на рівні 19,5% річних (п. 1.1. в редакції додаткового договору №2 від 15.04.2014 та додаткового договору №3 від 02.03.2015) (копії договору та додаткових договорів подані 11.04.2017 відповідачами 1, 2 до суду першої інстанції).

Пунктом 1.8. кредитного договору встановлено, що забезпеченням за ним виступають майнові права за укладеними позичальником кредитними договорами з юридичними та фізичними особами на загальну суму 9 033 321 119,26 грн згідно з реєстром, який є додатком до договору застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП.

Судом першої інстанції також встановлено, що 04.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (заставодавець) та Національним банком України (заставодержатель) укладено договір застави майнових прав №08/ЗМП, предметом застави за яким є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких визначений в додатку №1 до договору (боржники), що є його невід'ємною частиною. Станом на 04.03.2014 заборгованість за кредитними договорами становить 9 033 321 119,96 грн. Зобов'язання, що випливають з укладених кредитних договорів, забезпечуються договорами застави, іпотеки, поруки тощо.

Так, надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають та/або випливатимуть з кредитного договору, укладеного 04.03.2014 №08 між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів та змін до них, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі, щодо повернення заставодавцем заставодержателю заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитним договором; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі 19,5% річних в порядку та строки, визначені кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, в повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків (п. 1.3. договору застави майнових прав у редакції додаткового договору №1 від 15.04.2014 та додаткового договору №2 від 02.03.2015).

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на недоведення позивачем порушення його прав, доводи останнього про порушенням вимог законодавства при укладенні договору застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", судом не досліджуються на предмет наявності підстав для визнання договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції вважає частково помилковою таку позицію суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 3-449гс16).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку з урахуванням практики ЄСПЛ про необхідність дослідження доводів сторони по суті спору. За результатами перегляду рішення суду в апеляційному порядку, суд частково приймає доводи позивача.

Так, щодо доводів апелянта про порушення відповідачами ст.ст. 220, 513 ЦК України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи Національного Банку України, що предметом застави, згідно з договором застави майнових прав № 08/ЗМП є майнові права за кредитними договорами, оскільки жодне інше майно в якості предмета застави в договорі застави не значиться. Однак, як правильно зазначає позивач, з додатку № 1 (примірник АТ "Дельта Банк", якого було оглянуто судом в судовому засіданні 05.09.2017), вбачається, що у забезпечення передаються майнові права на нерухоме майно, житлову нерухомість, легкові транспортні засоби, тощо (т. 2, а.с. 26).

При цьому, відповідно до розділу 4 договору застави, у разі набуття заставодержателем підстав звернення до стягнення на предмет застави відповідно до цього договору та чинного законодавства заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави шляхом уступки права вимоги за кредитними договорами, у порядку, визначеному законодавством.

Таким чином, у разі порушення заставодавцем умов кредитного договору № 08 від 04.03.2014 заставодержатель фактично набуває право звернення стягнення на предмет застави (тобто в тому числі на нерухоме майно).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону України "Про заставу" передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї зі сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Однак, наданий АТ "Дельта Банк" примірник договору застави, підтверджує, що договір укладений в простій письмовій формі. А тому доводи позивача в частині того, що спірний договір не посвідчений нотаріально та відсутня державна реєстрація такого договору, підтверджується наявними матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта, що договір застави повинний бути індивідуалізований, тобто визнані не лише їх видові ознаки, а й індивідуальні характеристики, тоді як спірний договір застави не відповідає зазначеним вимогам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Місцевим господарський судом було правомірно встановлено, що відповідачами було погоджено додаток до договору застави майнових прав №08/ЗМП від 04.03.2014 щодо об'єктів майнових прав, переданих в заставу за цим договором (витяг з додатку знаходиться в матеріалах справи, т. 2, а.с. 26-64) з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Так, в матеріалах справи міститься витяг з додатку № 1 до договору, який містить перелік майнових прав, які передаються в заставу. Тоді як на вимогу суду надати оригінал зазначеного додатку представник НБУ відмовився надати оригінали докумнтів в судових засіданнях 31.08.2017 і 05.09.2017, про що зазначено в описовій частині постанови та протоколах судових засідань, що унеможливило співставлення судом примірників відповідачів. Тому суд апеляційної інстанції приймає як докази витяги, надані відповідачем 2 до суду на підставі ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у разі непогодження предмета застави, що пропонувались у забезпечення НБУ, АТ "Дельта Банк" не отримало б кредит для забезпечення ліквідності банку за кредитним договором № від 04.03.2014 у сумі 2 350 000 000,00. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 14 березня 2017 року у справі № 910/13192/16). А тому доводи апелянта в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі позивач також зазначив, що забезпечення, надане АТ "Дельта Банк" Національному банку України не відповідає вимогам, встановленим Постанові НБУ №91, оскільки, за доводами позивача, АТ "Дельта Банк" набував у обслуговування кредитні портфелі інших банків (АКІБ "УКРСИББАНК", ПАТ "Кредитпромбаню" ПАТ "СВЕДБАНК", ПАТ "ОМЕГА БАНК", АТ "УКРІНБАНК", ПАТ "БАНК СТОЛИЦЯ", ТОВ "УКРПРОМБАНК"), а тому заборгованість за якими на дату взяття банком їх на баланс класифікувалась як проблемна чи безнадійна.

Окрім цього, як зазначив позивач, з дати виникнення заборгованості та її погашення, НБУ було взято неякісні кредити у заставу за договором застави, в том числі з прострочення оплати більше 180 днів (не було сплати повністю або частково як мінімум з 05.09.2013 і раніше до дати укладення договору застави 04.03.2014, з станом обслуговування нижче ніж "високий" та "добрий" (не було оплат 30 і більше днів до дати укладення договору застави), і ряд кредитів були беззаставними. Крім того, зазначені порушення підтверджуються кількістю днів прострочення на дату, на яку була сформована ліквідаційна маса 01.01.2016р. у відповідній колонці таблиці. Вищезазначене свідчить, на думку апелянта, що оскаржуваний правочин було укладено із суттєвим порушенням вимог законодавства, в тому числі Постанови НБУ № 91 та Постанови НБУ № 23.

В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи Національного Банку України, що всупереч положенням ст. 33-36, 43, 101 ГПК України позивачем не доведено, що в заставу за оскаржуваним договором застави майнових прав №08/ЗМП від 03 березня 2014 року були передані саме майнові права за кредитними договорами, які ПАТ "Дельта Банк" набув саме шляхом прийняття в обслуговування портфелів інших банків та що кредитні договори, майнові права за якими передані в заставу Національному банку України згідно з оскаржуваним договором застави майнових прав №08/ЗМП від 03 березня 2014 року, кваліфікувалися на дату укладення оскаржуваного правочину як проблемні та/або безнадійні.

Окрім цього, заслуговують на увагу доводи відповідач 1, що вказана інформація визначена станом на дату формування ліквідаційної маси АТ "Дельта Банк" та після спливу двох років з дати укладення оскаржуваного правочину. Відтак, позивачем не доведено, що станом на дату укладення оскаржуваного правочину були наявні вищенаведені порушення, про які зазначав апелянт.

А тому доводи апелянта в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що Громадська організація "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк", виступаючи самостійно у правовому статусі позивача та зазначаючи про порушення прав вкладників відповідача 2 загалом (вцілому), не довела, яким чином укладення відповідачами договору застави майнових прав порушує права саме громадської організації, яка стороною оспорюваного нею договору не є, тоді-як доводи про порушення прав вкладників відповідача 2 можуть лише свідчити про так-зване опосередковане порушення прав позивача, з огляду на статутні цілі та завдання його діяльності як громадської організації, однак таке опосередковане порушення в будь-якому разі не вважається порушенням прав позивача в розумінні ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, тобто у даному разі відсутнє безпосереднє порушення прав чи інтересів позивача як громадської організації.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Згідно з частинами першою та третьою статті 1 Закону України "Про громадські об'єднання" громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об'єднання, засновниками та членами учасниками) якого є фізичні особи.

Відомості про мету (цілі) та напрями діяльності громадського об'єднання має містити його статут (стаття 11 Закону України "Про громадські об'єднання", а статтями 21, 22 цього Закону визначені права громадських об'єднань, які утворюються в Україні, та їх взаємодія з органами державної влади та місцевого самоврядування.

Статтями 1 та 21 вказаного Закону громадським організаціям надано право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами. При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту другого частини першої статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов'язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про громадські об'єднання" громадським об'єднанням не можуть надаватися владні повноваження, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 28.11.2013 № 12-рп/2013 у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" здійснюючи тлумачення положень статті 1 Закону України "Про громадські об'єднання", зазначив, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п.2.6). Таким чином визначено дві підстави звернення громадської організації з відповідним позовом, які не є альтернативними.

Згідно приписів статті 1 частини 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 2 вказаного кодексу господарський суд порушує справи за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів; державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України; прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави; Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 16 частини 1 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже правом на звернення до господарського суду наділені лише особи, які звертаються за захистом саме своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оспорює правомірність договору застави майнових прав від 04.03.2014 №08/ЗМП, укладеного між Національним Банком України та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". Позивач у даній справі не є стороною договору.

Разом з цим, судом першої інстанції було правомірно встановлено, що згідно з п.2.1 ст. 2 статуту позивача громадська організація створюється з метою об'єднання зусиль заінтересованих осіб, зокрема, для наступних цілей: 1) захист прав і інтересів вкладників та кредиторів АТ "Дельта Банк" на стадії його ліквідації.

Відповідно п.2.2. ст. 2 статуту позивача завданнями Громадської організації є. зокрема, представництво та захист прав та законних інтересів вкладників та кредиторів АТ "Дельта Банк" в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, громадських об'єднаннях, судах будь-якої юрисдикції та інстанції, в установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності.

Так, суд апеляційної інстанції враховує, що статутними документами визначено повноваження громадської організації на захист прав вкладників, в той же час, будь-яких спеціальних норм, які би надавали громадським організаціям право на звернення до суду за захистом інтересів вкладників (кредиторів) банку, що ліквідується, чинне законодавство України не містить.

Разом з цим, враховуючи особливості національного господарсько-процесуального законодавства, зокрема, ст. 1 ГПК України, суд має виходити з порушеного права. Тоді як в даному випадку право позивача (як окремої юридичної особи) фактично не порушено. Порушені права учасників цієї юридичної особи, які не виступають стороною у даній справі, тоді як, суд апеляційної інстанції зазначає також про відсутність доказів передачі майнових прав (відступлення прав вимоги) від вкладників громадській організації. А тому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача 1 в цій частині про відсутність порушеного права саме Громадської організації укладенням спірного правочину, що є підставою для відмови в позові.

Таким чином із наведених положень Господарського процесуального кодексу України, Цивільного кодексу України та роз'яснень Конституційного Суду України вбачається, що позивачами у спорах, які розглядаються господарськими судами, є особи, права, або охоронювані законом інтереси яких порушені, чи оспорені, тобто такі відносини мають приватноправовий характер, а оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, заявлені у справі позовні вимоги не відносяться до приватноправових, та враховуючи що відсутність спеціального відповідного закону, який би визначав право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб саме у спірних правовідносинах, а також не визначення таких осіб у позові у якості позивачів особою, яка його подала, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що права позивача у даній справі не порушені. (Аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України від 13.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2113/16, від 13.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2114/16, від 20.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2112/16).

Отже, підставою для відмови в позові у даній справі є ст. 1 ГПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду що, оскільки 30.10.2015 Громадській організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" (позивач) видано свідоцтво про реєстрацію громадського об'єднання як громадської організації чи громадської спілки №1449694, тоді-як спірний договір укладено 04.03.2014, тобто раніше моменту реєстрації позивача, то вказана обставина виключає можливість порушення прав такої особи у момент укладання договору застави майнових прав та в будь-якому разі не може свідчити про наявність у позивача саме охоронюваного законом інтересу щодо предмету спору в розумінні ст. 1 Господарського процесуального кодексу України. Оскільки чинне законодавство не пов'язує можливість порушення прав особи з моментом створення такої особи. А тому висновок місцевого господарського суду в цій частині є помилковим.

Відповідно абз. 6 п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що вкладники (які є членами Громадської організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк") не позбавлені права звернутись з відповідним позовом до суду в загальному порядку.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 1, 33, 34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/4410/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/4410/17 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/4410/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

ОСОБА_1