ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. Справа №922/354/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 11.01.2017 року;

відповідача (у режимі відеоконференції) ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 08.09.2016 року;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН», м.Харків, (вх.№2083Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/354/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН», м.Харків,

до Приватного транспортного унітарного підприємства «ОСОБА_3В.», д.Дявги, Мінська область, Республіка Білорусь,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Закрите акціонерне страхове товариство «Промтрансінвест», м.Мінськ, Республіка Білорусь,

про стягнення коштів 658890,07 російських рублів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 264943,93 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальність «ВО ОВЕН» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного транспортного унітарного підприємства «ОСОБА_3В.» про стягнення коштів у розмірі 658890,07 російських рублів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 264 943,93 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем покладених на нього зобов'язань в частині щодо збереження товару при виконанні перевезення вантажу згідно договору №007-07/15 про організацію перевезень вантажів в міжнародному сполученні від 14.07.2015 року за маршрутом м.Мінськ (Республіка Білорусь) до м.Харків (Україна).

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/354/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Бринцев О.В., суддя Хотенець П.В.) у задоволені позову відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не зазначив, що Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів закріплює презумпцію вини перевізника у випадку повної чи часткової втрати вантажу, його пошкодження чи прострочення доставки.

Скаржник вказує, що посилання суду першої інстанції на відсутність оголошеної суми є необґрунтованими, оскільки оголошена вартість вантажу була зазначена в СМR-накладній де є посилання на інвойс та специфікацію. Зазначена СМR-накладна була підписана відповідачем, а також не заперечується відповідачем його обізнаність, щодо оголошеної ціни вантажу. Окрім цього, в товарно-транспортній накладній №0782197 була зазначена загальна вартість вантажу, який перевозився та є підпис посадової особи відповідача, а саме водія перевізника ОСОБА_4 та приписами ч. 3 ст. 17 Конвенції передбачено, що перевізник не звільняється від відповідальності з причини дій або недогляду агентів і службовців перевізника.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції не розглядав той факт, що відповідач знаючи вартість вантажу та відповідальність, яка покладається на нього не відмовився від прийняття вантажу до перевезення, не встановив надбавку до перевізного платежу, не запропонував інші умови щодо перевезення. Тобто відповідач, розуміючи межу відповідальності, керуючись п. 5.1. договору перевезення, погодив вартість перевезення включаючи надбавку до перевізної плати.

Крім того, судом не розглядався той факт, що має місце зловмисний вчинок відповідача, зокрема, те, що водій перевізника не вжив заходів для забезпечення схоронності вантажу, оскільки після перетину кордону ОСОБА_5 (РБ) - Виступовичи (Україна) він здійснив зупинку на відпочинок на трасі в районі Коростеня Житомирської області. Тобто, водій не виявив належної обачності при виборі стоянки, тому що, йому необхідно було б зупинитися на платній охоронюваній автомобільній стоянці (яка оснащена огорожею, прожекторами і охороняється). Таким чином, у позивача є підстави вважати, що відповідач навмисно сприяв крадіжці при зупинці на трасі. Також скаржник вказує про порушення абз. 5 ст. 16 гл. 2 «Положення про робочий час та час відпочинку для водіїв автомобілів», яке затверджено постановою Міністерства транспорту та комунікації Республіки Білорусь за №82 від 25.11.2010 року в редакції постанови Мінтрансу від 24.06.2014 року за №19 - у випадках, коли при здійсненні міжміського перевезення передбачається перебування водія автомобілю в автомобілі тривалістю більше 12 годин, в рейс направляються два водії автомобіля. Тобто відповідач, відправивши в рейс одного водія, порушив правила перевезення вантажів автомобільним транспортом, чим заподіяв позивачу збитки.

Апелянт звертає увагу, що у спірній ситуації положення ч. 3 ст. 23 Конвенції не можуть застосовуватися, оскільки одночасно мають місце: оголошена вартість вантажу, яка була відома відповідачу (ст. 24 Конвенції); визначена встановлена надбавка до перевізної плати (ч. 1. ст. 26 Конвенції); неможливість відповідача посилатися на положення Конвенції у зв'язку з неналежним виконанням обов'язків, що являє собою навмисне правопорушення, щодо сторони позивача (ст. 29 Конвенції).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

11.07.2017 року від третьої особи на електронну пошту надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1168), в якому зазначає, що цивільна відповідальність відповідача у відповідності до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів була застрахована ним в ЗАСО «Промтрансінвест» по договору страхування страховому полісу ПЕ0210903 від 02.10.2015 року. Так, 21.08.2016 року під час перевезення вантажу відповідачем у відповідності до договору №007-07/15 від 14.07.2015 року про організацію перевезень вантажів в міжнародному сполучені укладеного між ТОВ «ПромКомплектПрибор» та ПТУП «ОСОБА_3В.», а саме електронні прилади для доставки за адресою ТОВ «ВО ОВЕН» згідно маршруту м.Мінськ (Республіка Білорусь) до м.Харків (Україна) сталася його крадіжка. ЗАСО «Промтрансінвест» визнало дану подію страховим випадком і сплатило ТОВ «ВО ОВЕН» страхове відшкодування за втрачений вантаж у розмірі 354960,60 рублів РФ, що еквівалентно сумі 140596,34 грн. за офіційним курсом НБУ.

Третя особа вказує, що згідно п. 6.6. договору №007-07/15 від 14.07.2015 року перевізник несе відповідальність за повну або часткову втрату вантажу або його ушкодження з моменту прийняття вантажу до перевезення і до моменту його здачі. Збиток відшкодовується у розмірі вартості вантажу, визначеному в місці і під час прийняття вантажу до перевезення (вартості, вказаній в інвойсі) і не може перевищувати рівня, встановленого міжнародними конвенціями і угодами. Отже, на думку третьої особи, чинне міжнародне законодавство і договір між позивачем та відповідачем не містять інших умов для виплати відшкодування у більшому розмірі, ніж вже сплачено позивачу, у звязку з чим просить рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/354/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, третя особа Закрите акціонерне страхове товариство «Промтрансінвест», надало на електронну пошту суду заяву (вх.№1169), в якій просить розглядати апеляційну скаргу ТОВ «ВО ОВЕН» у відсутності представника.

Від представника відповідача 26.07.2017 року надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7868), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Як вказує відповідач, ані інвойс, ані специфікація, згідно Конвенції не є документами, які підтверджують договір перевезення та прийняття перевізником вантажу; вони не містять у собі відомостей про надбавку до провізного платежу та вартість вантажу, що перевищує ліміт. Таким документом є лише вантажна накладна СМR-накладна, а саме Графа вказаної накладної, яка має містити відомості, передбачені ст. 6 Конвенції, в тому числі, додаткові платежі, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу (п.1 (і); декларовану вартість вантажу і суму додаткової цінності його для відправника (п.2 (d)). При цьому, обізнаність чи необізнаність перевізника щодо вартості вантажу, згідно Конвенції не є підставами для сплати відшкодування за втрачений вантаж у більшому розмірі, так як вантажна накладна складається відправником та відомості щодо вартості вантажу, що перевищує ліміт або надбавки до провізного платежу також декларує відправник.

Відповідач також вказує, що в СМR-накладній №35 від 19.08.2016 року задекларована вартість вантажу чи задекларована додаткова цінність вантажу сторонами договору перевезення зазначені не були, також ними не була погоджена і, відповідно, не була сплачена перевізнику надбавка до перевізної плати, в зв'язку з чим, при розрахунку відшкодування за втрачений вантаж застосовано обмеження, встановлене ст.23 Конвенції.

Крім того, відповідач наполягає на тому, що ст.29 Конвенції не може бути застосована в даному випадку, так як дії перевізника не можуть бути прирівняні, згідно законодавства до навмисного правопорушення.

На думку відповідача, підстави для виплати збитків за втрачений вантаж у більшому розмірі та застосовування ст.24 Конвенції, яка замінює межу відшкодування відсутні; судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у позовних вимогах ТОВ «ВО ОВЕН», посилаючись на обмеження, передбачені ст.23 Конвенції та договору про організацію перевезень вантажів в міжнародному сполученні, а також судом в повному обсязі з 'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Ухвалою суду від 27.07.2017 року задоволено клопотання позивача (апелянта у справі) та відкладено розгляд справи на іншу дату.

29.08.2017 року від представника відповідача надійшла заява (вх.№8930), в якій просить суд долучити до матеріалів справи документи, а саме відповідь слідчого відділу поліції за вих.№18СВ/202/2017 від 18.08.2017 року щодо обставин вчинення кримінального правопорушення (крадіжки 21.08.2016 року причепу з вантажем). Вказана заява задоволена, а документи долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 31.08.2017 року з метою забезпечення повного, всебічного та обєктивного вирішення спору, а також дотримання принципів судочинства, враховуючи зміну складу колегії суддів, розгляд справи відкладено на іншу дату.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на належне повідомлення третьої особи про час та місце судового засідання, а також на клопотання про розгляд справи за відсутності представника, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника третьої особи.

У судовому засіданні 14.09.2017 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН» (покупець, позивач у справі) та ТОВ «ПромКомплектПрибор» (постачальник) було укладено контракт №01/03/16 за умовами якого продавець передає, а покупець приймає вироби, матеріали виробничо-технічного призначення на умовах СРТ м.Харків, згідно правил ІНКОТЕРМС 2010, відповідно до специфікацій до контракту (п.1.1. контракту).

На виконання умов даного контракту, 19.08.2016 між постачальником та покупцем підписана специфікація №15 на поставку партії товару на загальну суму 1013850,67 російських рублів. (т.1, а.с.15-17).

14.07.2015 року між Приватним транспортним унітарним підприємством «ОСОБА_3В.» (перевізник, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПромКомплектПрибор» (замовник) укладено договір №007-07/15 про організацію перевезень вантажів у міжнародному сполученні (договір), відповідно до умов якого замовник забезпечує відправку, отримання та оплату перевезення, а перевізник зобовязується здійснити перевезення ввіреного йому замовником вантажу та видати його уповноваженій на отримання товару особі (грузоотримувачу) (п.1.2. договору).

Пунктом 2.1. зазначеного договору сторони встановили, що перевезення здійснюється у відповідності з умовами Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів 1956 року (СМR).

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2015 року. Якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку його дії не попередить іншу сторону про розірвання цього договору, такий договір продовжує свою дію на наступний календарний рік на тих самих умовах (п.10.3, п.10.4 договору).

Згідно заявки ТОВ «ПромКомплектПрибор» на організацію доставки вантажу за вих.№б/н від 18.08.2016 (т.1, а.с.89), відповідач повинен був здійснити перевезення товару на адресу позивача згідно маршруту з м.Мінськ (Республіка Білорусь) до м.Харків (Україна).

Факт передачі постачальником (ТОВ «ПромКомплектПрибор») зазначеного у специфікації №15 від 19.08.2016 року товару відповідачу підтверджується товарно-транспортною накладною №0782197 від 19.08.2016 року (т.1, а.с.26) та міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №35 від 19.08.2016 року (т.1, а.с.30).

Як вказує позивач та встановлено судом першої інстанції причеп - держ. номер А0594В-5 з вантажем, що належить позивачу було втрачено перевізником після перетину митного кордону України.

Обставини, щодо втрати перевізником вантажу та його викрадення підтверджуються довідкою №18СВ/202/2016 від 06.10.2016 (т.1, а.с.94) наданою НПУ ГУ НП в Житомирській області, за змістом якої зазначається про проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001204, яке внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом крадіжки невідомими особами 21.08.2016 року на території Житомирського району на автодорозі «Житомир Черняхів» причепу бортового моделі IN PROIZV FLAMINGO GG303 д.н.з А0594В5, 1993 року випуску, сріблястого кольору, який належить ПТУП «ОСОБА_3В.» та в якому знаходився вантаж отримувача - ТОВ «ВО ОВЕН» на загальну вартість 1013850,67 рублів РФ.

Відповідно до інвойсу №Т-30 від 19.08.2016 року вартість вантажу визначена у розмірі 1013850,67 російських рублів, що еквівалентно сумі 405540,27 грн. за офіційним курсом НБУ.

Матеріали справи свідчать, що Приватним транспортним унітарним підприємством «ОСОБА_3В.» у відповідності до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів було здійснено необхідне страхування вказаного перевезення та 02.01.2015 року укладено договір страхування страховий поліс ПЕ0210903 з ЗАСО «Промтрансінвест» (третя особа у справі).

14.11.2016 року складено страховий акт №85/16-16-05, згідно якого подію викрадення вантажу, визнано страховим випадком та проведено розрахунок суми страхового відшкодування. Так, відповідно до розрахунку сума страхового відшкодування склала 354960,60 російських рублів, що еквівалентно сумі 140596,34 грн. за офіційним курсом НБУ. (т.1, а.с.96-97). Дані кошти були перераховані ТОВ «ВО ОВЕН» у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №1960 від 15.11.2016 року.

Відповідач та третя особа у своїх запереченнях вказували, що розмір страхового відшкодування у розмірі 354960,60 рублів РФ було розраховано відповідно до ліміту розміру відшкодування збитків встановленому п.3 ст.23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

Позивач зазначає, що вартість збитків має бути йому відшкодована у повному розмірі втраченого вантажу, а саме у розмірі 658890,07 російських рублів, що еквівалентно сумі 264943,93 грн.

Суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (п. 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (ч.1-3 ст. 623 Цивільного кодексу України).

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України).

За змістом ст. 1 Конвенції (ОСОБА_3 України від 1 серпня 2006 року №57-V «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів») вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. (п.1 ст.17 Конвенції).

Відповідно до пунктів 1, 3 ст. 23 Конвенції, якщо відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов'язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Однак розмір відшкодування не може перевищувати 8,33 розрахункових одиниць за кілограм відсутньої ваги брутто.

Розрахунковою одиницею, зазначеною в цій Конвенції, є одиниця спеціальних прав запозичення, визначена Міжнародним валютним фондом (XDR). Сума, зазначена в пункті 3 цієї статті, перераховується в національну валюту держави, суд якої розглядає відповідну справу, на підставі вартості цієї валюти станом на дату винесення рішення чи на дату, погоджену Сторонами. Виражена в спеціальних правах запозичення вартість національної валюти держави, яка є членом Міжнародного валютного фонду, розраховується згідно з методом оцінки, що застосовується Міжнародним валютним фондом станом на відповідну дату до своїх операцій та угод. Виражена в спеціальних правах запозичення вартість національної валюти держави, яка не є членом Міжнародного валютного фонду, розраховується за методом, визначеним цією державою (п.7 ст. 23 Конвенції).

Пунктом 6.6. договору про організацію перевезень вантажів в міжнародному сполученні №007-0715 від 14.07.2016 сторони встановили, що перевізник несе відповідальність за повну або часткову втрату вантажу або його пошкодження з моменту прийняття вантажу і до моменту його передачі. Збиток відшкодовується у розмірі вартості вантажу у місці та у час прийняття вантажу до перевезення і не може перевищувати рівня, встановленого міжнародними конвенціями і угодами.

Таким чином, з огляду на викладене, перевізник зобов'язаний компенсувати втрату вантажу в розмірі, що не може перевищувати 8,33 XDR за кілограм відсутньої ваги брутто.

Згідно CMR-накладної №35 від 19.08.2016 року (графа 11) вага брутто вантажу складає 483,29 кг. Отже, межа відповідальності перевізника за втрату вантажу під час здійснення перевезення складає 8,33 XDR х 483,29 кг.

Виходячи із встановленої ст. 23 Конвенції межі відповідальності перевізника і ваги вантажу, зазначеного в CMR-накладній, розмір відшкодування за втрачений вантаж складає 354960,60 рублів РФ.

Щодо доводів апелянта викладених у апеляційній скарзі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.6 ст. 23 Конвенції більша компенсація (за втрату вантажу) може вимагатися тільки у випадку, якщо відповідно до статей 24 і 26 була задекларована вартість вантажу або спеціальний відсоток при доставці.

Згідно ст. 24 Конвенції відправник може, за умови сплати узгодженої надбавки до провізного платежу, задекларувати у вантажній накладній вартість вантажу, що перевищує ліміт, зазначений в пункті 3 статті 23, і в такому випадку декларована сума замінює такий ліміт.

Стаття 26 Конвенції передбачає, якщо зроблена заява щодо спеціального відсотка при доставці, то незалежно від компенсацій, передбачених статтями 23, 24 і 25, може вимагатися відшкодування додаткових втрат або збитків в межах заявленого відсотка.

Колегія суддів відзначає, що з огляду на викладене обовязковими умовами для покладення на перевізника відповідальності за пошкодження (втрату) вантажу необхідна наявність у сукупності таких умов: 1. задекларована вартість вантажу, що перевищує ліміт або спеціальний відсоток при доставці; 2. сплачено встановлену по спільному погодженню надбавку до провізного платежу.

Однак, у CMR-накладній №35 від 19.08.2016 року декларація про вартість вантажу чи декларація про додаткову цінність вантажу сторонами договору перевезення зазначено не було. Не була також погоджена і, відповідно, сплачена перевізнику надбавка до перевізної плати. Отже, підстави застосовувати приписи п. 6 ст. 23, ст. 24 так само і ст. 26 Конвенції для визначення більшої компенсації наразі відсутні.

Суд першої інстанції вірно встановив, що при розрахунку відшкодування збитків за втрачений вантаж у даному випадку застосовується обмеження, встановлене ст.23 Конвенції.

При цьому, колегія суддів відзначає, що законодавець не повязує можливість більшої компенсації (при втраті вантажу за встановлений ліміт ст. 23 Конвенції) з обізнаністю перевізника щодо оголошеної цінністю вантажу. Також можливість більшої компенсації не повязується із відомостями, що містяться у інвойсі або у специфікації, а саме тільки з тими даними, які відмічені у відповідних графах CMR-накладній. Проте, позивачем всупереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, що має місце погодження вартості перевезення включаючи надбавку до перевізної плати, а у CMR-накладній №35 від 19.08.2016 року відповідні відомості не зазначені, і хоча в ній мається посилання на інвойс та специфікацію (графа 5 «Прилагаемые документы»), це не є підставою для застосування п. 6 ст. 23, ст. 24 так само і ст. 26 Конвенції.

Щодо посилання скаржника, що завдані збитки викликані зловмисним вчинком або виною агентів перевізника, у звязку з чим перевізник (відповідач у справі) згідно ст. 29 Конвенції не має права посилатися на положення Конвенції, що обмежують його відповідальність, а також, що відповідач навмисно сприяв крадіжці при зупинці на трасі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.17 Конвенції перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Так, у Житомирському РВП Житомирського ВП ГУ Національної поліції в Житомирській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №0001204, яке 19.09.2016 року внесено до ЄРДР по факту крадіжки причепу бортового моделі IN PROIZV FLAMINGO GG303 д.н.з. А05-94В-5, 1993 року випуску, сріблястого кольору, який належав ПТУП «ОСОБА_3В.» з вантажем -електроприладами для ТОВ «ВО ОВЕН», за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.185 Кримінального кодексу України. ОСОБА_3 визнано потерпілою по даному кримінальному провадженню.

Крім того, в ході проведення обшуку по даному кримінальному провадженню у с.Глибочиця, що під Житомиром, співробітниками поліції виявлено та вилучено частину викраденого вантажу ТОВ «ВО ОВЕН» у відповідності до протоколу обшуку від 11.04.2017 року (довідка то копія протоколу місяться в матеріалах справи).

Вказане виключає можливість застосовувати ст. 29 Конвенції, оскільки дії перевізника не можуть бути прирівняні, згідно законодавства до навмисного правопорушення.

Крім того, матеріали справи свідчать, що автомобіль ПТУП «ОСОБА_3В.», який здійснював перевезення вантажу - електроприлади, оснащений системою (GPS) супутникового слідкування за автотранспортом «Gurtam». Вказана система є сертифікованою та послуги моніторингу рухомих об'єктів надаються у відповідності до договору надання послуг №М/1213-14 від 11.12.2013 року. За надані послуги у період крадіжки вантажу замовником ПТУП «ОСОБА_3В.» сплачено згідно рахунку №М/1213-14/33 від 27.07.2016 року (копії містяться в матеріалах справи). Вказана система відслідковує робочий час, поїздки, зупинки, хронологію руху та формує графіки. З наданих відомостей можливо дійти висновку, що доводи позивача щодо зупинки водієм автомобілю на трасі в районі Коростеня Житомирської області та навмисного сприяння водієм крадіжці при зупинці на трасі - не підтверджується документально, а саме детальним звітом системи «Gurtam».

Крім того, Положення про робочий час та час відпочинку для водії автомобілів, на яке посилається позивач стосується міжміських перевезень по Білорусії, а не міжнародних перевезень. Також, слід зазначити, що тривалість всієї поїздки автомобілю відповідача, який перевозив вантаж - електроприлади для позивача - не перевищує 12 годин разом із перетином кордону, тому посилання позивача на порушення відповідачем правил перевезення також не знаходять свого підтвердження.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги здійснені при довільному тлумаченні норм права і обставин справи та не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/354/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО ОВЕН» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/354/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.