ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р.Справа № 922/2265/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Поліемос", смт. Покотилівка (Харківська обл.)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікеро-горільчаний завод ОСОБА_2" с. Подвірки (Харківська обл.)
про стягнення 294031,79 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2 (адвокат),

відповідача - ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛГЗ ОСОБА_2" (далі - відповідач) звернулось Приватне акціонерне товариство "Поліемос" (далі - позивач). У позові останній просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 294031,79 грн., з яких: 225 906,01 грн. - основного боргу, 44 817,55 грн. - пені, 3 301,41 грн. - 3 % річних, 20 006,82 грн. - інфляційних втрат, також витрати пов'язані з оплатою послуг адвоката у розмірі 25000,00 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4410,48 грн. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на неналежне невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 31 від 01.02.2016.

Ухвалою господарського суду від 11.07.2017 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 08.08.2017 о 10:00.

В судовому засіданні 08.08.2017 було оголошено перерву по справі до 04.09.2017 до 10:30 год.

04.09.2017 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позов визнає частково в частині основного боргу - 225906,01 грн., в іншій частині позовних вимог просить суд відмовити в позові. Наданий відзив було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти стягнення суми основного боргу не заперечував та просив суд відмовити позивачу в стягненні штрафних санкцій та витрат на оплату послуг адвоката.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2016 між Приватним акціонерним товариством "Поліемос" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛГЗ ОСОБА_2" (Покупець) був укладений Договір № 31, відповідно до умов якого Постачальник на підставі заявки, надісланої покупцем та погоджених обома сторонами специфікацій, зобовязується поставляти покупцю етикетку (упаковку), що іменується надалі "готова продукція", а покупець зобовязується прийняти та оплатити готову продукцію (п.п.1.1., 1.2. Договору).

Відповідно до п.2.1. Договору, загальна сума Договору складається з сум поставок готової продукції по видатковим накладним за термін дії Договору.

Ціна, загальна вартість і термін поставки кожної партії готової продукції узгоджується сторонами в специфікаціях (п.2.3. Договору).

Згідно до п.2.5. Договору, Покупець зобовязується сплатити кожну партію готової продукції за безготівковим розрахунком на рахунок Постачальника згідно рахунку-фактури на умовах: 100% з відстрочкою платежу на 60 календарних днів з моменту поставки готової продукції.

Згідно із пунктами 3.1., 3.2. Договору, поставка продукції відбувається партіями на підставі специфікацій протягом 20 календарних днів після підписання специфікації і затвердження дизайну.

Так, на виконання умов Договору Постачальник поставив Покупцю, зокрема, за період з 01.09.2016 по 24.04.2017 продукцію на загальну суму 253559,88 грн., що підтверджується видатковими накладними, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, як стверджує позивач станом на 01.09.2016 залишились неоплаченими партії готової продукції, що були поставлені за період з 01.02.2016 по 01.09.2016 на загальну суму 389631,77 грн., що підтверджується актом-звірки (а.с.41).

Втім, відповідач свої грошові зобов'язання за Договором не виконав в повному обсязі та лише частково розрахувався з позивачем за поставлені партії готової продукції у розмірі 417285,64 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.103-111).

Відповідно до п.3.4. Договору, поставка наступної партії готової продукції у рамках умов, викладених в п.2.5. Договору (відстрочення платежу на 60 кал. днів) здійснюється постачальником (Позивачем) тільки після надходження від покупця (Відповідача) 100% плати за попередню партію готової продукції.

Пунктами 4.2, 4.3 Договору передбачено, що готова продукція вважається зданою Постачальником і прийнятою Покупцем по кількості і номенклатурі, вказаних у видатковій накладній, підписаній уповноваженим представником Покупця.

Датою здачі готової продукції Постачальником вважається дата відвантажувальної накладної із складів Постачальника на території України.

Позивач скористався своїм правом і спрямував отримані від Відповідача платежі на погашення заборгованості, що вже існувала на дату платежу.

Платежі, що були отримані 11.04.2017 та 21.04.2017 із призначенням платежу за відповідні партії товару, були спрямовані на погашення заборгованості за видатковими накладними №530 від 13.04.2017, №552 від 18.04.2017, №584 від 24.04.2017 та актом наданих послуг №529 від 13.04.2017 за призначенням платежу, визначеним Відповідачем.

Також, Позивач надав, а Відповідач прийняв належним чином виконані послуги з переддрукарської підготовки готової продукції за загальну суму 1278,00 грн., що підтверджується відповідними актами надання послуг підписаних обома сторонами.

Отже, у відповідача виникла заборгованість перед Позивачем за поставлені партії продукції та послуги з переддрукарської підготовки на загальну суму 225 906,01 грн., внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду для захисту свого права з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що між сторонами було договір поставки.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На момент розгляду справи, сума основного боргу, яка не сплачена відповідачем складає 225906,01 грн., докази погашення якого в матеріалах справи відсутні та визнані відповідачем, внаслідок чого суд вважає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3301,41,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 20006,82 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 ЦК України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З матеріалів справи вбачається, що умовами Договору (п.5.4) встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунки позивача, суд встановив, що вони здійснені арифметично невірно, оскільки розмір пені, визначений сторонами у договорі складає 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочення, проте позивач в порушення вимог ч.2 ст. 343 ГК України, нарахував пеню згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", у зв'язку з чим судом було здійснено власний розрахунок та встановлено, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача становить 203,79 грн. у межах періоду нарахування, визначеного позивачем.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню у сумі 203,79 грн.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 25000,00 грн. - витрат на послуги адвоката.

Відповідно до п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах,частиною 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суми, що підлягають сплаті за послуги адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову на відповідача.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до п. 6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що документом, що підтверджує надання адвокатом послуг позивачу - є підписаний сторонами акт виконаних робіт (послуг).

Обґрунтовуючи витрати пов'язані з оплатою послуг адвоката, ОСОБА_2 посилається на те, що вона мала розглянути велику кількість документів та дати їм оцінку, зробити відповідні розрахунки, а також було витрачено багато часу для написання позовної заяви на високому професійному рівні успішним адвокатом, також у судовому засіданні зазначила про те, що нею були понесені транспортні витрати та участь у судовому засіданні, а тому вважає, що витрати пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 25000,00 грн. є співрозмірними та розумними.

Представником позивача в обґрунтування понесених ним витрат на оплату послуг адвоката надано договір №07/06-КА від 26.06.2017 про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1342 від 28.09.2012, Ордер на надання правової допомоги, квитанції до прибуткового касового ордеру №1,2,3 про отримання коштів в розмірі 25000,00 грн.

У відповідності до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/973 від 14.12.2007 Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права, за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Проте, Актів виконаних робіт, підписаних між позивачем та адвокатом щодо надання адвокатом послуг стосовно підготування позовної заяви, ведення справи у суді, участі у судових засіданнях, транспортних витрат позивачем до матеріалів справи не надано, що не дає суду можливості встановити, в якому обсязі ці послуги надавались та чи прийняв їх позивач без зауважень.

Враховуючи складність справи та обсяг проведеної адвокатом роботи, суд вважає, що понесені позивачем витрати з оплати послуг адвоката, які він просить стягнути з відповідача, є неспіврозмірними та завищеними, а тому суд вважає за необхідне визначити розмір витрат на послуги адвоката, який підлягає відшкодуванню відповідачем складає 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача до відповідача підлягають частковому задоволенню, судові витрати, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, також відшкодування витрат позивача на оплату послуг адвоката покладається на відповідача у розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лікеро-горільчаний завод ОСОБА_2" (62371, Харківська обл., с. Подвірки, вул. Свердлова, 43, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Поліемос" (62458, Харківська обл., смт. Покотилівка, вул. .Жихарська, 88, ) основний борг в розмірі 225906,01 грн., 203,79 грн. - пені, 3% річних - 3301,41 грн., інфляційні втрати - 20006,82 грн., судовий збір в розмірі 3741,28 грн. та витрати пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 5000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 11.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_3