ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року Справа № 910/23312/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О.- головуючого (доповідач),
Нєсвєтової Н.М.
Стратієнко Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Міністерства оборони України
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 21.02.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.05.2017
У справі№ 910/23312/16 Господарського суду міста Києва
за позовомМіністерства оборони України
ДоПублічного акціонерного товариства "Трест "Південзахідтрансбуд";
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачаУправління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області,
Провизнання права власності 1461970,00 грн.
за участю представників сторін
від позивача:не з'явилися,
від відповідача:не з'явилися,
від третьої особи 1:Бевх І.І.,
від третьої особи 2:Бевх І.І.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 (суддя Карабань Я.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16 (у складі колегії суддів: Пономаренка Є.О.- головуючого, Дідиченко М.А., Руденко М.А.), в задоволенні позовних вимог Міністерства оборони України відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16, Міністерство оборони України звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16, і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників третіх осіб та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у провадженні Господарського суду Миколаївської області перебувала справа № 915/1469/15 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Публічного акціонерного товариства "Трест "Південзахідтрансбуд" про зобов'язання виконати умови договору.

Під час розгляду та вирішення вказаного спору Господарським судом Миколаївської області встановлено наступне.

Між Міністерством оборони України та ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" 26.12.2002 укладено договір на пайову участь у будівництві житла. Сторонами 19.02.2004 укладено договір № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла, в подальшому - додаткову угоду № 3 нього.

Предметом договору визначено будівництво в порядку пайової участі групи житлових будинків з об'єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціального та адміністративного призначення на вул. Щорса, 44 у Печерському районі м. Києва (п. 2.1.1 договору).

Сторонами визначено, що після введення об'єкта в експлуатацію Міноборони України отримує квартири, загальна площа яких становить 25% від загальної площі квартир, наступним чином: 300 кв.м. - безпосередньо в об'єкті будівництва; 5% від загальної площі квартир об'єкта (за вирахуванням зазначених 300 кв.м.) - у межах м. Києва; 20% від загальної площі квартир об'єкта - в інших регіонах України (п. 3.2.1 договору в редакції додаткової угоди № 3 від 30.09.2009). Розподіл об'єкта будівництва здійснюється сторонами після його здачі в експлуатацію (п. 3.3 договору).

Судами встановлено, що будівництво об'єкта завершено, його введено в експлуатацію, що підтверджується сертифікатами відповідності, 27.11.2014 присвоєно поштову адресу (вул. Щорса, 44-а).

Відповідно до умов п. 3.2.1 договору ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" зобов'язувалось передати Міноборони України 25% від загальної площі квартир в об'єкті будівництва - 19577,525 кв.м. загальної площі, з яких: 3615,505 кв.м. - в районах м. Києва та в населених пунктах в межах Київського гарнізону; 300,00 кв.м. - в об'єкті будівництва; 15662,02 кв.м. - в інших регіонах України. ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" свої зобов'язання за договором виконано частково та станом на серпень 2015 року передано Міноборони України 19336,90 кв.м. від загальної площі в об'єкті будівництва. Залишок невиконаних зобов'язань ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" становить 240,625 кв.м.

Господарським судом Миколаївської області 27.10.2015 прийнято рішення у справі № 915/1469/15, що набрало законної сили, яким зобов'язано ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" виконати зобов'язання за договором від 19.02.2004 № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002 та передати Міноборони України квартири загальною площею 240,625 кв.м.: у межах Києва - площею 89,105 кв.м. орієнтовною вартістю 774 589,77 грн.; в інших регіонах України - площею 151,52 кв.м. орієнтовною вартістю 952 606,24 грн.

Крім цього, Господарським судом Миколаївської області 19.05.2016 прийнято ухвалу, якою змінено спосіб та порядок виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 у справі № 915/1469/15 шляхом витребування у ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" на користь Міноборони України трьох квартир (загальною площею 290,9 кв.м.), за адресою: будинок 44а по вул. Щорса в м. Києві - квартира № 138 загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1079011,00 грн. та квартира № 299 загальною площею 67,20 кв.м., загальною вартістю 89244,00 грн.; за іншою адресою: будинок 33в по вул. Цитадельній у м. Буча Київської області - квартира № 31 загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293715,00 грн.

ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд" вимоги вказаних рішення від 27.10.2015 та ухвали від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1469/15 не виконано та зазначені об'єкти нерухомого майна Міністерству не передано, тому Міноборони України звернулось до суду з даним позовом і просить визнати за ним право власності на три квартири загальною площею 290,9 кв.м., які розташовані: у будинку 44а по вул. Щорса в м. Києві - квартира № 138 загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1079011,00 грн. та квартира № 299 загальною площею 67,20 кв.м., загальною вартістю 89244,00 грн.; у будинку 33в по вул. Цитадельній у м. Буча Київської області - квартира № 31 загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293715,00 грн.

Суд першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, відмовив у задоволенні вказаних вимог, з огляду на відсутність у Міноборони України права власності на спірні об'єкти нерухомого майна на час подання даного позову.

Суд апеляційної інстанції правомірно погодився з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав.

Відповідно до приписів ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 Цивільного кодексу України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується ст.11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ст. 392 Цивільного кодексу України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факту і не може замінювати собою правовстановлюючих документів.

Таким чином захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій від третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи та будь-які інші докази, що підтверджують належність позивачу спірного майна. Тому до предмета доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Главою 24 Цивільного кодексу України закріплено набуття права власності.

Приписами ст. 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на те, що відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 Цивільного кодексу України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18.02.2015 у справі № 6-244цс14; та від 24.06.2015 № 6-318цс15).

Судами встановлено, що право власності на спірні квартири № 138, № 299 та № 31 належить ПАТ "Трест "Південзахідтрансбуд", що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 73744156, № 73746664, № 73744545 від 23.11.2016 та № 78647102, № 78647180, № 78647280 від 23.01.2017, долученими до матеріалів справи.

Суди дійшли до правильного висновку, що позивачу спірні об'єкти нерухомого майна на праві власності не належать.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (Набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (Самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України). Стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 06.07.2016 у справі № 3-576гс-16).

Звертаючись до суду з позовом, Міноборони України просить визнати за ним право власності на спірні об'єкти нерухомого майна на підставі договору № 7/ЗІ-04 від 19.02.2004 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002, рішення від 27.10.2015 та ухвали від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області у справі № 915/1469/15.

Суди дійшли до правильного висновку, що вказані договір № 7/ЗІ-04 від 19.02.2004, рішення від 27.10.2015 та ухвала від 19.05.2016 Господарського суду Миколаївської області не є тими правочинами або юридичними фактами з якими чинне законодавство України пов'язує виникнення у суб'єкта права власності.

При цьому, слід зазначити, що передумовою для застосування статті 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23.12.2014 у справі № 3-191гс14.

Враховуючи, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду та з огляду на те, що право власності у позивача на спірні об'єкти нерухомості не виникло, тому не відбулося порушення такого права, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову з чим правомірно погодився суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16 Господарського суду міста Києва прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими обставинами справи.

Таким чином рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16 Господарського суду міста Києва підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/23312/16 Господарського суду міста Києва залишити без змін, а касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді: Нєсвєтова Н.М.
Стратієнко Л.В.