РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа № 906/1663/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Саврій В.А.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на ухвалу господарського суду Житомирської області від 18.07.17 р.

у справі № 906/1663/15 (суддя Кудряшова Ю.В. )

позивач ОСОБА_1 науково-виробниче підприємство "Візит"

відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал"

про стягнення 324 496,00 грн. (скарга на дії ДВС)

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

орган ДВС - не з'явився.

Розпорядженням керівника апарату від 18.09.2017 року у справі №906/1663/15 в зв'язку з перебуванням у відпустці судді Огородніка К.М. призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду. Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у справі №906/1663/15 визначено склад колегії суддів: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Тимошенко О.М., суддя Саврій В.А.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18.07.2017 року у справі № 906/1663/15 за позовом Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" про стягнення 324 496,00 грн. задоволено скаргу Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у справі № 906/1663/15.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 25.04.2017 року (РНВП №50291626).

Скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 від 25.04.2017 про повернення виконавчого документу (РНВП №50291626).

Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області відновити виконавче провадження № 50291626 по примусовому виконанню наказу № 906/1663/15 на примусове виконання рішення господарського суду Житомирської області виданого 12.01.2016р.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Головне тариторіальне управління юстиції у Житомирській області Управління ДВС Віділу примусового виконання рішень звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу місцевого господарського суду скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в задоволенні скарги Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у справі № 906/1663/15 відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ст.102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін у відповідності до ст.101 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Житомирської області від 12.01.2016р. позов Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" про стягнення 324 496,00 грн. задоволено. Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Агро-Юніверсал" на користь Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" 120 900 грн. - основного боргу, 105 832,40 грн. - пені, 78 270,00 грн. - 30% штрафу, 97 763,60 грн. - інфляційних та 7 022,72 грн. - 3% річних, а також 6 146,83 грн. сплаченого судового збору.

На виконання вказаного рішення 11.02.2016р. місцевим господарським судом видано відповідний наказ.

29.05.2017 року до місцевого господарського суду від Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" надійшла скарга на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, згідно якої скаржник просить:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ОСОБА_3 щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.04.2017р. ВП № 50291626;

- скасувати вказану постанову;

- зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відновити виконавче провадження №50291626 від 06.07.2016р. з примусового виконання наказу Господарського суду Житомирської області №906/1663/15.

Вказана скарга обгрунтована тим, що державним виконавцем не вчинено усіх передбачених законом дій для примусового виконання рішення господарського суду Житомирської області від 12.01.2016р. у справі № 906/1663/15.

Місцевий господарський суд, розглянувши вищевказану скаргу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для її задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Приписами статті 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 02.06.2016р.).

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України "Про виконавче провадження", розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено наступні заходи примусового виконання рішень, зокрема:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Крім того, ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено ряд заходів примусового характеру, що мають вчинятися з метою виконання рішення суду, зокрема: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням. При цьому, під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

З отриманої на елетронний запит в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень інформації судами обох інстанцій встановлено, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем з метою перевірки майнового стану боржника було направлено запити до: управління Держкомзему в Житомирському районі, Державної податкової служби України, регіонального сервісного центру МВС України в Житомирській області, зроблений запит до реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно відповідей з даних установ рахунки в банківських установах відкриті, державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно повідомлення з банківських установ коштів недостатньо для виконання постанови. Виставлені платіжні вимоги на списання коштів. Частково надійшли кошти, які перераховані в порядку визначеному ст. 46,47 ЗУ "Про виконавче провадження". Рухоме та нерухоме майно за боржником не зареєстровано, а також державним виконавцем встановлено, що за адресою: Житомирський р-н, с. Вереси, вул. Леніна,13б, майна належного боржнику не виявлено (акт державного виконавця від 25.04.2017р.).

При цьому слід зазначити, що ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду матеріали виконавчого провадження державним виконавцем надані не були. Крім того, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими в розуміння ст.ст. 33-34 ГПК Украни доказами.

Також апелянтом в апеляційній скарзі зазначено про вчинення останнім певних дій в ході виконавчого провадження, зокрема, зазначено про направлення запитів до фінансових установ про наявність у боржника рахунків та вкладів, про направлення запитів до відповідних органів про наявність/відсутність земельних ділянок, рухомого та нерухомого майна. Однак, як вбачається, представником органу ДВС не надано доказів вчинення таких дій та не підтверджено викладене належними доказами, а відтак колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку вказаним доводам скаржника.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що з боку органу виконання судових рішень має місце бездіяльність, тобто останнім не вчинено всіх передбачених законом заходів, а саме:

- не здійснено виїзду до місця розташування боржника, не виявлено та не встановлено касу боржника, не накладено арешт на касу підприємства, а також не заборонено рух коштів по ній;

- не направлено запиту до податкової інстанції на предмет наявності у боржника та ведення ним касової книги (каси), не накладено арешт на касу підприємства боржника, а також не заборонено рух коштів по ній;

- не зроблено запиту до Державної служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка є правонаступником Державної інспекції сільського господарства України, про наявність у власності боржника сільськогосподарської техніки та інших механізмів;

- не витребувано від територіального органу Держгеокадастру, сільської (селищної) ради інформації щодо наявності у власності чи у оренді боржника земельних ділянок, із зазначенням їх місцезнаходження, розміру та цільового призначення, із метою встановлення факту вирощування сільськогосподарських культур, їх опису та арешту;

- не витребувано від ДП Держреєстри України відомостей щодо наявності та/або відсутності у Базі даних ЗЕРНО даних про здане боржником зерно із ідентифікуючими даними володільця зерна відповідно до складських документів та журналу реєстрацій (адже боржник є сільськогосподарським товаровиробником;

- не вжито заходів з метою встановлення факту перебування боржника у ЄДРПОУ серед власників (засновників) інших суб'єктів господарювання).

Зазначене в сукупності призвело до невиконання судового рішення у даній справі.

Відтак, винесення 25.04.2017 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" є передчасним, з огляду на що місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для її скасування.

Щодо вимоги заявника в частині зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необгрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (див. рішення Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Суду у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Слід зазначити, що за результатами розгляду скарги на дії/бездіяльність органу ДВС виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється (п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України").

В процесі перегляду справи колегією суддів встановлено, що в даному випадку державний виконавець безпідставно ухилився від здійснення виконавчих дій по виконанню наказу Господарського суду Житомирської області у справі №906/1663/15 від 11.02.2016 року, що в свою чергу суперечить вимогам ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", яка встановлює, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі.

Відповідно до ст.41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Згідно ст.4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст.22 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Тобто, закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищевикладеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Виходячи з приписів чинного законодавства, враховуючи вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод стосовно права особи на справедливий суд, з метою відновлення прав та законних інтересів стягувача, з огляду на відсутність у суду повноважень на самостійне вчинення виконавчих дій, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду щодо зобов'язання відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області відновити виконавче провадження №50291626 і задоволення скарги в цій частині вимог.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 18.07.2017 року у справі №906/1663/15 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Тимошенко О.М.