ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року Справа № 904/6397/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддівМачульського Г.М. (доповідача), Коробенка Г.П., Бакуліної С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду
від04.04.2017
у справі№ 904/6397/16
Господарського судуДніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
доПублічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"
простягнення суми,

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач), звернувшись в суд з даним позовом, просило стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі - відповідач) 36 727,90 грн. плати за зберігання вантажу.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання умов договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії позивач повідомив відповідача про надходження на адресу останнього вантажу та готовність позивача подати вагони на під'їзну колію відповідача для вивантаження, однак відповідачем було повідомлено про неможливість вчасно забрати вагони і в подальшому прийняв їх із запізненням. Оскільки накопичувальну картку представник відповідача підписав із запереченням, спір про стягнення плати за зберігання вантажу передано на розгляд суду.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 (суддя Воронько В.Д.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 (судова колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді: Науменко І.М., Парусніков Ю.Б.), у задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить рішення та постанову у справі скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача, посилаючи на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень господарськими судами першої та апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права щодо обчислення позовної давності. Зокрема вважає, що день складання акта загальної форми №403 від 27.01.2016 не може вважатись днем, коли особа довідалась про порушення свого права, у розумінні ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України. На думку скаржника початком перебігу позовної давності є 29.01.2016, коли плата за зберігання вантажу у вагонах була внесена до накопичувальної картки і вона була підписана з зауваженнями представником відповідача.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не використали наданого законом процесуального права на участь своїх представників у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної норм матеріального і процесуального права, а згідно статті 11111 ч.2 п.4 цього Кодексу у постанові суду касаційної інстанції мають бути зазначені стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду, рішення, постанови апеляційного господарського суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 16.11.2012 між Державним підприємством "Придніпровська залізниця", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - залізниця) та Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі - власник колії), укладено договір №ПР/М-12-1334/НЮдч, з урахуванням додаткової угоди № 6/7 від 15.12.2015, про експлуатацію залізничної під'їзної колії Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", яка примикає до станції Кривий Ріг - Головний, Кривий Ріг, Батуринська, Новоблочна філії "Придніпровської залізниці" (далі - договір).

У пункті 1 договору сторони погодили, що згідно із Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів і на умовах цього договору експлуатується під'їзна колія, яка належить власнику колії, що примикає до станцій залізниці, зокрема до станції Кривий Ріг-Головний у парній горловині через стрілку № 54, межею під'їзної колії є вхідний сигнал "Чс" станції Кривий Ріг-Головний. Під'їзна колія обслуговується локомотивами власника.

Власник колії сплачує залізниці плату за подачу, забирання вагонів, за користування вагонами, та інші збори і плати за додаткові роботи і послуги, що виконує залізниця для власника колії згідно з діючими нормативно-правовими актами. Списання здійснюється розрахунковим підрозділом залізниці з особового рахунку власника колії. Збори і плати вносяться з урахуванням оголошених Укрзалізницею коефіцієнтів (п. 16 договору).

27.01.2016 залізницею було складено акт загальної форми № 403 від 27.01.2016 про затримку 55 вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вантажні операції з вини клієнта (відповідача), час початку затримки вагонів - 27.01.2016 23:30 год. Представник відповідача від підпису акта відмовився, про що додатково складено акт загальної форми № 5767 від 27.01.2016.

В матеріалах справи наявний акт про закінчення затримки загальної форми № 439 від 29.01.2016, у якому зазначено, що час закінчення затримки вагонів - 29.01.2016 02.00 год. Від підпису цього акта загальної форми представник відповідача також відмовився, про що додатково складено акт загальної форми № 5778 від 29.01.2016.

Про період затримки вагонів на станції призначення з вини вантажоодержувача та про нарахування плати за зберігання вантажу також складено акт загальної форми №4871 від 29.01.2016, а плату за зберігання вантажу в сумі 30606,60 грн. (без ПДВ) включено до накопичувальної картки №29019027 від 29.01.2016.

Вказану накопичувальну картку представник відповідача підписав з запереченням, у якому зазначив, що нараховану суму 30606,60 грн. не визнає, оскільки вже 28.01.2016 о 20:30 год. представник відповідача телефонограмою № 92 надав згоду на прийняття вантажу.

У зв'язку з наявністю у накопичувальній картці зауваження відповідача, нараховану суму з його особового рахунку списано не було, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

З матеріалів справи слідує, що під час здійснення судового провадження у даній справі, відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивачем правомірно нарахована заявлена до стягнення плата за зберігання вантажу, проте останній звернувся до господарського суду з пропуском встановленої для даних правовідносин позовної давності, оскільки згідно частини 5 статті 315 Господарського кодексу України та статті 137 Статуту залізниць України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, позовну давність встановлено у шість місяців. Суди мотивували свої рішення тим, що перебіг позовної давності починається зі складання акта загальної форми (ГУ-23) №403 від 27.01.2016 і шестимісячний строк для пред'явлення позовних вимог в межах позовної давності сплив 27.07.2016, а позивач звернувся із позовом до місцевого господарського суду лише 29.07.2016. При цьому суди керувались положеннями статей 261, 267, 908 Цивільного кодексу України, статей 307, 315 Господарського кодексу України, статей 42, 46, 137 Статуту залізниць України, пунктом 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, пунктами 1, 3 Правил складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, пунктами 3, 8 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Суди, при розгляді даного спору виходили із того, що між сторонами виникли правовідносини з перевезення вантажів залізничним транспортом, котрі регулюються Главою 32 Господарського кодексу України, Главою 64 Цивільного кодексу України, Розділом ІІІ Статуту залізниць України.

Відповідно до приписів статті 315 частини 5 Господарського кодексу України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Згідно статті 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців.

Положеннями статті 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Отже положення вказаних норм права щодо шестимісячного строку стосуються правовідносин із оплатного перевезення вантажу до пункту призначення та видачі його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), та поширюються на перевізника, відправника і одержувача.

У даній справі встановлено, що між сторонами укладено договір №ПР/М-12-1334/НЮдч, з урахуванням додаткової угоди № 6/7, про експлуатацію залізничної під'їзної колії відповідача, який за умовами договору зобов'язався сплатити залізниці плату за подачу, забирання вагонів, за користування вагонами, та інші збори і плати за додаткові роботи і послуги, що виконує залізниця для власника колії згідно з діючими нормативно-правовими актами.

Спір у даній справі виник із приводу плати за зберігання вантажу.

Таким чином судами не встановлено що у даній справі позов пред'явлено перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів, як це передбачено положеннями статті 315 частини 5 Господарського кодексу України, отже у судів не було правових підстав застосовувати до спірних правовідносин положення статті 315 частини 5 Господарського кодексу України, та статті 137 Статуту залізниць України.

Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Вищого господарського суду України від 22.03.2017 зі справи №904/7033/16 на вирішення спору у справі, що переглядається у касаційному порядку, не впливає, спірні правовідносини у справі №904/7033/16 стосувалися укладеного договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, тоді як у даній справі спір виник з приводу виконання договору про експлуатацію залізничної під'їзної колії відповідача, отже не вбачається що правовідносини у справах є подібними.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не може встановлювати або вважати доведеними обставини справи, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно приписів статті 267 частини 4 цього кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено порушення або оспорення цивільного права або інтересу.

За загальними вимогами норм процесуального права, передбаченими статтями 32- 34, 43, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Судами обох інстанцій при вирішенні даного спору та застосуванні наслідків спливу позовної давності не встановлено, що права позивача є порушеними, не встановлено суть такого порушення та розмір відповідальності відповідача.

Оскільки з'ясування вказаних обставин справи пов'язане з дослідженням та оцінкою доказів, судові рішення, з урахуванням вимог статей 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2016 у справі №904/6397/16 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.П. Коробенко

С.В. Бакуліна