КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/23816/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Коротун О.М.

У судовому засіданні взяли участь представники сторін:

- позивача: Середницький В.М. довіреність № 6 від 07.03.2017

- відповідача: Сахно Р.М. довіреність № 53-Л від 17.07.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на рішення господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/23816/16 (суддя Босий В.П.)

за позовом Львівського центру зайнятості, м. Львів

до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», м. Київ

про стягнення 64 050, 01 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Львівський міський центр зайнятості (надалі-позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (надалі-відповідач) про стягнення 64 050,01 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника відділення № 3 публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.11.2015 у справі № 466/3099/15-ц, позивач набув право на стягнення з відповідача як роботодавця застрахованої особи страхових коштів, виплачених раніше на користь такої особи (ОСОБА_4.), у розмірі 63 921,04 грн. та вартості наданих послуг у розмірі 129,06 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/23816/16 (суддя Босий В.П.) у задоволенні позовних вимог Львівського міського центру зайнятості відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівського міського центру зайнятості місцевий господарський суд виходив з того, що, оскільки було прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ліквідацію публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 2, 36, 45, 46, 48, 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Львівський міський центр зайнятості (надалі-апелянт) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/2775/17 від 24.07.2017 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/23816/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.07.2017 для розгляду справи № 910/23816/16 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості з апеляційною скаргою на рішення господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/23816/16 колегією суддів у складі: головуючий суддя-Разіна Т.І. (доповідач), судді: Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

25.07.2017 Київським апеляційним господарським судом оголошено перерву у судовому засіданні до 05.09.2017.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3556/17 від 04.09.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Отрюха Б.В., Чорної Л.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/23816/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.09.2017 для розгляду справи № 910/23816/16 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Коротун О.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості на рішення господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/23816/16 колегією суддів у складі: головуючий суддя-Разіна Т.І. (доповідач), судді: Коротун О.М., Яковлєв М.Л.

Представник апелянта (позивача) у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України (надалі- ГПК України) апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вказує позивач, 30.06.2015 ОСОБА_4 звернулася до керівника Львівського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного.

Наказом позивача № НТ150706 від 06.07.2015 вказаній особі з 30.06.2015 надано статус безробітного.

Також, наказом Львівського міського центру зайнятості № НТ150707 від 07.07.2015 застрахованій особі призначено допомогу по безробіттю та розпочато виплату допомоги по безробіттю з 07.07.2015.

Львівський міський центр зайнятості зазначає, що у період з 07.07.2015 по 08.10.2015 на користь ОСОБА_4 була виплачена допомога по безробіттю у розмірі 15 735,49 грн., а також здійснена одноразова допомога по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 09.10.2015 по 30.06.2016 у розмірі 48 185,55 грн.

Крім того, у період з 27.07.2015 по 07.08.2015 вказана особа перебувала на професійному навчанні, вартість вказаної соціальної послуги становила 129,06 грн.

Наказом відповідача № 2597-к від 10.11.2015 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.11.2015 у справі № 466/3099/15-ц скасовано наказ № 989-к від 25.05.2015 про звільнення ОСОБА_4, а також поновлено вказану особу на посаді начальника відділення № 3 ПАТ «Платинум Банк» в м. Львові з 29.05.2015.

20.09.2016 Львівський міський центр зайнятості направив відповідачу лист № 10/4433 від 16.09.2016, у якому вказував на необхідність повернення на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплаченої ОСОБА_4 допомоги по безробіттю у розмірі 63 921,04 грн. та вартості наданих послуг у розмірі 129,06 грн., яку відповідачем сплачено не було, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що, по-перше, позивачем у супереч вимогам ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними та допустимими доказами факт виплати спірних грошових коштів на користь ОСОБА_4 на заявлену до стягнення з відповідача суму, по-друге, у зв'язку з прийняттям рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ліквідацію публічного акціонерного товариства «Платинум банк», задоволення вимог кредиторів банку, зокрема позивача, здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття зобов'язаний контролювати правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття.

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Вказана норма кореспондується з положеннями ч. 4 ст. 35 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідно до яких із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Львівський міський центр зайнятості вказує, що у зв'язку з поновленням ОСОБА_4 на посаді начальника відділення № 3 публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» в м. Львові з 29.05.2015 згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.11.2015 у справі № 466/3099/15-ц, відповідачем мають бути компенсовані витрати позивача на загальну суму 64 050,01 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та судовою колегією апеляційного господарського суду, що позивам не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту виплати спірних грошових коштів на користь ОСОБА_4 на заявлену до стягнення з відповідача суму.

Місцевим господарським судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року № 14-рш/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11 січня 2017 року № 85 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Платинум Банк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора публічного акціонерного товариства «Платинум банк», визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно.

09.02.2017 Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 501, відповідно до якого продовжено строк тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Платинум банк» з 11 лютого 2017 року до 10 березня 2017 року включно.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Пунктом 5-4, ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Позивач виступає кредитором за вимогою зі стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, а відповідач є боржником у спірних правовідносинах і вказані вимоги підпадають під обмеження, встановлені положеннями Закону.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено окремий порядок заявлення кредиторами власних вимог до банку, в який було введено тимчасову адміністрацію, а позивач є кредитором банку.

Пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банків.

В подальшому, рішення Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року № 95-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 року № 743, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з даним рішенням з 24.02.2017 розпочато процедуру ліквідації Банку.

Таким чином, відкликання Національним банком України на момент розгляду даного спору по суті банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації зумовило настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури заявлення вимог до банку та їх задоволення в порядку, строки та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Частиною 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду:

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав;

4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку;

5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону;

7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

За змістом ч.ч. 2 та 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів» вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Положеннями статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено повноваження уповноваженої особи Фонду, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 вказаної статті, уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду (частина 1 та 2 статті 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Частиною 4 вказаною вище статті передбачено, що будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4.27 рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 «Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку», уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за винятком погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують здійснення процедури ліквідації.

Таким чином, враховуючи прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ліквідацію відповідача, задоволення вимог кредиторів банку, зокрема, позивача здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

При цьому, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону. Водночас, задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Колегія суддів зазначає, що законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України. Іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж у встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" спосіб, чинним законодавством не передбачено.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з обґрунтованістю та правомірністю відмови місцевим господарським судом у задоволенні позовних вимог, оскільки задоволення вимог позивача як кредитора банку має здійснюватися в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2001цс15.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги про те, що місцевим господарським судом було порушено норм ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та не містить виключень щодо вимог кредиторів банку про стягнення, утримання або відшкодування коштів з наданих соціальних послуг.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги надані позивачем докази, які на його думку, підтверджують факт виплати страхових коштів ОСОБА_4 у розмірі 63 921,04 грн. та вартості наданих послуг у розмірі 129,06 грн., колегія суддів вважає неспроможними, оскільки надані позивачем документи не є належними та допустимими, оскільки не є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які б підтверджували факт виплати спірних коштів.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги інші твердження апелянта, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права

Враховуючи вищевикладене та те, що саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги, колегія суддів робить висновок, що судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем розміру виплачених застрахованій особі страхових коштів, у розмірі 63 921,04 грн. та вартості наданих послуг у розмірі 129,06 грн.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 ГПК України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівського міського центру зайнятості залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі № 910/23816/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

О.М. Коротун