РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/10939/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Київ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна»

про стягнення 1523,50 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Бойко С.О. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Київ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» про стягнення 1523,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі №910/15201/16, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача 9800 грн. попередньої оплати та 1378 грн. судового збору. В подальшому на підставі вказаного рішення, позивач звернувся до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження. 22.11.2016 державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№52939607. Позивач зазначає, що вказане рішення суду було виконано 22.05.2017, у зв'язку з чим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Так оскільки відповідачем вказане рішення суду не було вчасно виконане, позивачем на підставі ст.652 Цивільного кодексу України нараховано відповідачеві три відсотка річних в сумі 241,64 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1281,86 грн. за період з 25 липня 2016 року по 22 травня 2017 року.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представників позивача не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/15201/16, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2017, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження Київ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» про стягнення з відповідача неповернутої попередньої оплати у розмірі 10000 грн. задоволено в повному обсязі та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» 9800 грн. заборгованості. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача 200 грн. заборгованості припинено у зв'язку з відсутністю предмета спору, оскільки в ході розгляду зазначеної справи відповідачем було частково сплачено заборгованість в розмірі 200 грн.

Як встановлено у вказаному судовому рішенні між сторонами велися переговори щодо закупівлі у відповідача товару (механічних агрегатів та частин). Позивач вніс відповідачу 10000 грн. передплати як гарантію зацікавленості у товарі, який відповідач вказав у виставленому рахунку №774 від 07.07.2016 на суму 32661 грн. та за усною домовленістю сторін очікував від відповідача підготовки повного тексту договору поставки, який би обумовлював точну вартість та номенклатуру товару, його ціну та строки поставки.

Однак, відповідач проекту договору не склав, не підписав та на розгляд позивачу не передав. Враховуючи сплив строку більше ніж два тижні з часу внесення 10000 грн. передплати, позивач листом від 25.07.2016, у зв'язку з відмовою відповідача укласти договір заявив про анулювання замовлення та вимагав повернення передплати.

Так, вказаним рішенням суду було встановлено, що між сторонами не було досягнуто згоди на укладення договору поставки товару і такий договір слід вважати таким, що не відбувся, відтак відповідач безпідставно набув грошові кошти сплачені позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку, а тому відповідач повинен повернути позивачу суму збережених без достатніх підстав коштів, перерахованих позивачем, оскільки підстава набуття відповідачем цих коштів відпала, позаяк між сторонами не було досягнуто згоди на укладання договору поставки.

На підставі викладеного, рішенням господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/15201/16 на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» на користь позивача грошові кошти в розмірі 9800 грн. як безпідставно набуті.

Згідно із ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Аналогічна правова позиція викладена в п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Отже судове рішення, прийняте у справі №910/15201/16, має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти не потребують повторного доведення.

Як вбачається із матеріалів справи, у зв'язку із невиконанням відповідачем в добровільному порядку вказаного вище судового рішення, позивач звернувся до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження.

22.11.2016 державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№52939607.

В подальшому, 22.05.2017 державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2016 по справі №910/15201/16.

Наразі позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на підставі ст..625 Цивільного кодексу України, у зв'язку із несвоєчасним виконання відповідачем рішення суду у вказаній справі.

За приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже чинне законодавство не пов'язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі №910/15201/16 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» заборгованість в розмірі 9800 грн. на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті кошти.

Так, відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Рішенням суду у справі №910/15201/16 встановлено, що відповідач внаслідок недосягнення між сторонами згоди щодо підписання договору поставки обладнання набув вказані грошові кошти без достатньої правової підстави.

Відповідно до п.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відтак, положеннями норм чинного законодавства не передбачено обов'язку боржника щодо сплати на користь стягувача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, у зв'язку із невиконанням зобов'язання щодо повернення безпідставно набутих коштів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.33, 34, 43, 49, 75, 78, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 19.09.2017

Суддя Я.В. Маринченко