РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2017Справа №910/5690/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго»

до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва

про зобов'язання укласти договір

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача - Грунський Г.У., за довіреністю, Сечко С.В., представник за довіреністю;

від відповідачів - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва з наступними вимогами:

- зобов'язати Святошинський районний відділ державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві укласти з товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» договір про встановлення розміру та порядку оплати за зберігання майна.

- визначити суму за зберігання майна в розмірі 116 373,66 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував на невиконання відповідачем зобов'язань зі сплати винагороди за послуги зберігання арештованого майна, надані за період з грудня 2014 по жовтень 2015 року. При цьому, позивач посилався на приписи статей, ч.3 ст. 29 ч.3 ст. 58 Закону ЦК України «Про виконавче провадження», ч.1 ст. 207 ЦК України, ст.ст. 20, 181,187 ГК України.

29.06.2017 позивачем подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просив суд уточнити позов по пункту 1 в наступній редакції: «зобов'язати відповідача винести та затвердити постанову про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організаціє та проведенням виконавчих дій за період з 01 листопада 2015 року по 31 жовтня 2016 року.

Проте, у призначеному судовому засіданні на 29.06.2017 позивач заявив усне клопотання про залишення без розгляду поданої позивачем через загальний відділ діловодства суду заяви про уточнення позовних вимог від 29.06.2017.

Відтак, суд залишив вказану заяву без розгляду, у зв'язку з тим, що остання не була підтримана позивачем в судовому засіданні.

19.07.2017 позивачем подана заява про зміну предмета позову, відповідно до ст. 22 ГПК України, згідно якої просив суд визнати витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробниче наукове підприємство «Київпроменерго» в розмірі 116 373,66 грн., пов'язані із відповідальним зберіганням майна прийнятого за Актом державного виконавця від 12.11.2015 (примусове виконання наказу № 910/6479/14; ВП 49263729) витратами виконавчого провадження №49263729 «Про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1. на користь ТОВ «СВНП «Київпроменерго» суми основного боргу у сумі 78 521,66 грн. та 1570,44 грн. судового збору).

Суд відмовив у задоволенні вказаної заяви, у зв'язку з тим, що вказана заява направлена на одночасну зміну і предмета і підстав позову, що відповідно до ст. 22 ГПК України є припустимим.

05.09.2017 через відділ діловодства суду позивачем також подана заява про зміну предмету позовної заяви, згідно якої позивач просив суд визнати витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробниче наукове підприємство «Київпроменерго» в розмірі 116 373,66 грн., пов'язані із відповідальним зберіганням майна прийнятого за Актом державного виконавця від 12.11.2015 року (примусове виконання наказу № 910/6479/14; ВП 49263729) витратами виконавчого провадження № 49263729 «Про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1. на користь ТОВ «СВНП «Київпроменерго» суми основного боргу у сумі 78 521,66 грн. та 1570,44 грн. судового збору). Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Головного територіального управління юстиції м. Києва включати до витрат виконавчого провадження 49263729 витрати за зберігання майна прийнятого за Актом державного виконавця від 12.11.2015 року (примусове виконання наказу № 910/6479/14; ВП 49263729) в сумі 116 373,66 грн.

Суд також відмовив у задоволенні вказаної заяви, у зв'язку з тим, що вказана заява направлена на одночасну зміну і предмета і підстав позову, що відповідно до ст. 22 ГПК України є припустимим.

Ухвала суду про порушення провадження у справі та призначення судового засідання була надіслана за адресою місцезнаходження відповідача, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 64 ГПК України судом вчинені дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

На призначені судові засідання представник відповідача не з'являвся, витребуваних судом доказів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення судового засідання з зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив, хоча про дату та час їх проведення повідомлений належним чином, про що зокрема свідчать наявні у матеріалах справи оригінали поштових відправлень, з яких слідує, що поштова кореспонденція з ухвалами суду про призначення судових засідань була вручена відповідачу 28.04.2017, 14.06.2017.

Отже, відповідач завчасно був повідомлений про місце, дату та час судових засідань, і у разі наміру подати відзив на позовну заяву, письмові пояснення, додаткові документи, мав достатньо часу для цього.

За таких обставин, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" у серпні 2014 року звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що у зв'язку із закінченням терміну дії договору від 16.02.2004 р. на оренду нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, позивач просить зобов'язати відповідача повернути орендоване майно шляхом звільнення такого приміщення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі (№910/16138/14) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" задоволено повністю: зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" нерухоме майно загальною площею 86,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення такого приміщення; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

На виконання зазначеного рішення Господарським судом міста Києва був виданий наказ №910/16138/14 від 15.10.2014.

Відповідно до заяви стягувача від 23.10.2014, відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.10.2014.

Постановами ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 14.11.2014 та від 28.11.2014 залучено працівників праовоохоронних органів у проведення виконавчих дій, які мали відбутися 27.11.2014 об 11:00, а також 01.12.2014 о 11:00 відповідно.

Згідно із актом державного виконавця від 01.12.2014 при примусовому виконанні наказу №910/16138/14 від 15.10.2014, виданого Господарським судом міста Києва про зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. на повернути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" нерухоме майно загальною площею 86,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1, за участю понятих, у присутності ст. дільничого інспектора Святошинського РУГУ, встановлено, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що боржником рішення суду в самостійному порядку виконано не було. У зв'язку з цим виконання рішення суду відбувалось у примусовому порядку, шляхом взлому замків та заміну їх на нові. В порядку примусового виконання встановлено, що в даному приміщенні перебуває велика кількість насіння, яке підлягає опису, у зв'язку з цим, виконання рішення підлягає відкладенню у строк до 04.12.2014, все майно, яке перебуває у вказаному приміщенні, бере на відповідальне зберігання директор ТОВ "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" Г.У.Грунський. Державним виконавцем опечатано та опломбовано нерухоме майно, а саме: приміщення загальною площею 86,2 кв.м, де здійснює свою діяльність ОСОБА_1 В приміщенні коштів та майна, яке має матеріальні цінності, не виявлено (лише насіння квітів та овочів).

10.12.2014 державним виконавцем органу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції ВП №45211540, у зв'язку з тим, що на адресу Відділу надійшла ухвала Київського апеляційного господарського суду № 910/16138/14 від 17.11.2014 про поновлення строку подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 у справі № 910/16138/14 та прийняття апеляційної скарги відповідача до провадження, виконавчий документ: наказ № 910/16138/14, виданий 15.10.2014 господарським судом міста Києва, повернуто в орган, що його видав.

22.04.2015 із листом за № 261/04, у зв'язку із тим, що постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/16138/14, стягувачем направлено зазначений наказ органу Державної виконавчої служби для виконання.

06.05.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції ВП № 47487315 відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/16138/14, виданого 15.10.2014 Господарським судом міста Києва та вказано в п.2 цієї постанови боржнику добровільно виконати в семиденний термін з дати винесення постанови про відкриття.

28.05.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції при примусовому виконанні винесено постанову ВП № 47487315, у якій вказано, що боржником рішення суду станом на 28.05.2015 виконано не було та цією постановою залучено до проведення виконавчих дій, які відбудуться 04.06.2015 об 11:00 працівників Святошинського РУГУ МВС України.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 06.11.2015 державним виконавцем Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №49254990) з виконання наказу №910/16138/14 від 15.10.2014 про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 повернути у користування стягувачу нерухоме майно, загальною площею 86,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення такого приміщення.

08.02.2016 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві виконавче провадження № 49254990 було завершене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 та 50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Разом з тим, того ж дня державним виконавцем була винесена постанова ВП № 49254990 про стягнення з боржника ФОП ОСОБА_1. витрат за проведення виконавчих дій у розмірі 116,82 грн. та 49 331,23 грн. витрат за розрахунком зберігача майна. Згідно даної постанови витрати пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 49 448,05 грн. постановлено стягнути з ОСОБА_1.

Окрім того, в матеріалах справи містяться інші виконавчі провадження, зокрема щодо стягнення з боржника основного боргу у сумі 78 521,66 грн. та 1 570,44 грн. згідно наказу №910/6479/14 від 12.10.2015. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 06.11.2015 (ВП №49263729).

11.11.2015 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №49317729) з виконання наказу №910/16138/14 від 31.03.2015 про стягнення з боржника 852,60 грн. судового збору.

01.02.2017 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №53325238) з виконання наказу №910/16138/14 від 15.10.2014 про стягнення з боржника 1 218,00 грн. судового збору.

16.03.2017 державним виконавцем винесена постанова про об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, яким об'єднано наступні виконавчі провадження: №53325238, №53406698, №49263729 у зведене виконавче провадження №53597141.

В ході примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, державним виконавцем 12 листопада 2015 року було проведено опис майна, що належить боржнику, а саме: насіння рослин: овочів, фруктів та квітів, розфасованих в мішках:

Насіння розфасоване - 490 ящ;

Мішки з насінням різної ваги - 65 шт;

Пакети для фасування насіння - 388 ящ;

Про факт опису майна державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна №б/н від 12.11.2015 року, а описане майно, було передано на відповідальне зберігання представнику ТОВ «СВНП «Київпроменерго» в особі Грунського Г.У, та розміщено у приміщенні № АДРЕСА_1, яке знаходиться в оперативному управлінні ТОВ «СВНП «Київпроменерго» на підставі договору передачі майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204 - 1 від 26.05.2014 року укладеного з Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради.

02.11.2016 відповідальний зберігач майна СВНП «Київпроменерго», представник за довіреністю Грунський Г.У. звернуся з заявою від 01.10.2016 №325/10 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби та до боржника ФОП ОСОБА_1. про винесення постанови про відшкодування витрат, понесених Зберігачем в розмірі 30 244,35 грн. та додав два розрахунки, при цьому витрати за збереження майна розраховані з грудня 2014 року по 30 жовтня 2015 року.

18.01.2017 відповідальний зберігач майна СВНП «Київпроменерго», представник за довіреністю Грунський Г.У. звернуся з заявою від 17.01.2017 №329/01 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби та до боржника ФОП ОСОБА_1. з проханням винесення постанови про відшкодування витрат за збереження майна.

Так, згідно розрахунку №1 про відшкодування витрат зберігача, додатковому відшкодуванню підлягає 15 068,80 грн., при цьому вартість витрат розрахована згідно Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва. Згідно з розрахунком №2 про зберігання майна (насіння овочів та насіння квітів - 490 ящиків, мішки з насінням - 66 шт., пусті пакети для фасування - 338 ящиків) та визначеної вартості витрат за виконанні роботи, позивачем розраховано для відшкодування витрат зберігача 15 175,55 грн.

З наданого суду розрахунку, вартість оплати за збереження по рахунку №1 - 49 331,23 грн. Вартість оплати за збереження по рахунку №2 - 67 042, 43 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Зі змісту статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови, пункти, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 179 Господарського кодексу України зокрема визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Нормами ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 187 Господарського кодексу України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Судом не встановлено факту звернення позивача до відповідача з пропозицією щодо укладення договору зберігання майна.

Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що відділ Святошинського ВДВС відмовив в укладенні договору між зберігачем і державним виконавцем за відсутності подання жодних доказів в обґрунтування вказаного.

По розгляду справи по суті судом встановлено наступне.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (ч. 5 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

За приписами п.1 ч.4 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції), до витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату на перевезення, зберігання і реалізації майна боржника.

Згідно з п.1 ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій.

Постанова про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом (ч.5 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, як встановлено п.4.15.2. Інструкції про проведення виконавчих дій (у відповідній редакції0), державний виконавець складає акт про витрати на проведення виконавчих дій, в якому зазначаються перелік та суми витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій, а також документи, якими вони підтверджуються, з доданням копій таких документів. Про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій державний виконавець зобов'язаний винести постанову, яка разом з актом про витрати на проведення виконавчих дій затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою від 08.02.2016 орган виконавчої служби постановив стягнути з боржника витрати на проведення виконавчих дій та витрати на зберігання майна, а саме приміщення, у сумі 116,82 грн. за проведення виконавчих дій та 49 331,23 грн. витрати за розрахунком зберігача майна.

Вказана постанова не була оскаржена.

Як було зазначено раніше, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання Святошинського районного відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві укласти з товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» договір про встановлення розміру та порядку оплати за зберігання майна та при цьому визначити суму за зберігання майна в розмірі 116 373,66 грн.

Взаємовідносини сторін за договором зберігання регулюються главою 66 Цивільного кодексу України. За приписами статті 954 Цивільного кодексу України положення цієї Глави.

Отже, арештоване майно може передаватися на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем під розписку в акті чи за окремою угодою.

Судом встановлено, що спірне майно було передано на зберігання стягувачу.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона, зберігач, зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною, поклажодавцем, і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 ЦК України. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Отже, передача майна на відповідальне зберігання на підставі підписаного сторонами акту опису й арешту від 12.11.2015, в розумінні вимог частини 1 статті 937 ЦК свідчить про укладання між Зберігачем (ТОВ «СВНП «Київпроменерго» та Поклажедавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві ГТУЮ м. Києва) договору зберігання.

Отже, за переконанням суду, складений належним чином акт опису і арешту майна є свідченням дотримання письмової форми договору зберігання.

Відповідно до ч.3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім'ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем.

Правові засади визначення розміру плати за зберігання та порядок її внесення встановленні статтею 946 Цивільного кодексу України, за приписами якої плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором. При цьому, це положення не є імперативним і плата за зберігання може регулюватись іншими актами законодавства, а саме, згідно із частиною 4 ст.632 Цивільного Кодексу України, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладання договору.

Порядок відшкодування витрат зберігача за зберігання майна унормований статтею 947 Цивільного кодексу України. За приписами цієї норми, витрати зберігача за зберігання майна можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, витрати зберігача на зберігання речі не є платою за зберігання, але можуть бути включені до неї.

Під витратами зберігача за зберігання речі маються на увазі грошові та інші організаційно-матеріальні витрати, які може зазнати зберігач для забезпечення належної схоронності майна. Такі витрати для сторін є передбачуваними і обумовлюються відомими властивостями речі і можуть бути включені сторонами в плату за зберігання для зручності розрахунків. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються зберігачеві понад плату за зберігання. При цьому, такі витрати мають бути необхідними і не надмірними.

Окрім того, розрахунок винагороди зберігача проводиться у порядку, визначеному пунктом 5.8.6 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.99, відповідно до якого (у відповідній редакції) розмір винагороди зберігачу встановлюється державним виконавцем за згодою зберігача, але не більше 5 відсотків вартості переданого на зберігання майна за 1 місяць.

Тобто, даний пункт містить максимальний розмір плати за надання послуг зі зберігання.

Натомість, позивачем жодним чином не обґрунтовано суму витрат за зберігання майна, виходячи з наступного.

Відповідно до розрахунку №1 відшкодування витрат зберігача, вбачається, що стягувачем вказані витрати розраховані за методикою розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, де орендна ставка становить 7%. При, цьому жодного правового обґрунтування визначення вартості витрат зберігача майна, прийнятого на відповідальне зберігання в межах виконавчого провадження, виходячи саме з орендної плати суду надано. Вказаний розрахунок визнається судом необґрунтованим. Щодо другого розрахунку відшкодування витрат зберігача на зберігання майна, останній також жодним чином не обґрунтований суду та розрахований в односторонньому порядку позивачем.

При цьому, згідно розрахунку відшкодування витрат зберігача доданого до заяви поданої на ім'я ВДВС Святошинського РУЮ, щодо розрахунку №1 стягувач просив додаткового відшкодувати 15 068,80 грн., а згідно розрахунку №2, відшкодувати 15 175,55 грн., що загалом становить 30 244,35 грн., А, згідно розрахунку №1, поданого суду, оплата за збереження становить 49 331,23 грн., а відповідно до розрахунку №2 становить 67 042,43 грн.

Жодного розрахунку позивача проведеного, виходячи з вартості переданого на зберігання майна матеріали справи не містять.

При цьому, доказів понесення витрат зберігання арештованого майна в ході виконавчого провадження матеріали справи також не містять.

Окрім того, як встановлено судом, в ухвалі Господарського суду міста Києва від 29.07.2015 в межах розгляду скарги ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» на дії ВДВС Святошинського районного Управління юстиції (справа №910/16138/14), яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015, судом встановлено, що стягувач сам перешкоджав виконанню рішення суду, посилаючись на свої припущення та побоювання. У зв'язку з цим, в подальшому державний виконавець Желтікова О.А. склала акт про те, що стягувачем не надано доступу до приміщення для добровільного виконання рішення суду та вивезення майна, належного боржникові. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з тим, що стягувач перешкоджає виконанню рішення суду, 22.06.2015 відділом ДВС Святошинського району міста Києва була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачеві у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, які встановлені судом в межах розгляду скарги на дії ВДВС Святошинського РУЮ у справі №910/16138/14 щодо створення перешкод стягувачем у виконанні рішення суду у справі щодо зобов'язання повернути майно, відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України не доводяться знову у даній справі. Відтак, розрахунок відшкодування витрат проведений за період з грудня 2014 року по 30 жовтня 2015 року суду також не обґрунтований.

Згідно з ч.2 ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Строк дії договору не визначений, проте, згідно з ч.2 ст 938 ЦК України та п. 5.8.8 Інструкцїі встановлюється моментом передачі зберігачем арештованого майна поклажедавцю.

На момент розгляду справи - арештоване майно повернуто у користування позивача, про що винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2016.

Отже, за встановлених судом обставин, підстав для зобов'язання відповідача укласти договір зберігання про встановлення розміру та порядку оплати за зберігання майна немає, зважаючи на те, що відповідно до приписів ч.1 ст. 937 ЦК України такий договір був укладений та закінчив свою дію.

Разом з тим, як було зазначено раніше, державним виконавцем 08.02.2016 була винесена постанова ВП № 49254990 про стягнення з боржника ФОП ОСОБА_1. витрат за проведення виконавчих дій у розмірі 116,82 грн. та 49 331,23 грн. витрат за розрахунком зберігача майна. Згідно даної постанови витрати пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій у сумі 49 448,05 грн. постановлено стягнути з ОСОБА_1.

Вказана постанова стягувачем не була оскаржена.

При цьому, оскільки відповідальним зберігачем визначено ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» (стягувача), то гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні перш за все є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Так, відповідно до частини першої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до п.п. 2,4,5,6 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом.

При цьому, як встановлено судом наразі виконавче провадження про зобов'язання ФОП ОСОБА_1. повернути у користування позивачу нерухоме майно, загальною площею 86,2 кв.м, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення такого приміщення, закінчено у зв'язку з виконанням виконавчого документу повністю, про що винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2016. Постанова про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій винесена в окреме провадження, а отже, наразі відсутні підстави вважати, що обраний позивачем спосіб захисту призведе до ефективного захисту порушених прав.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосудді, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, суд зазначає, що у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, що об'єктивно відновить порушені права позивача шляхом застосування передбачених законом процесуальних механізмів відновлення порушених прав.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що з огляду на підстави та предмет заявленого позову, та встановлення судом того, що акт - опису й арешту майна № б/н від 12.11.2015 року є письмовою формою укладання договору відповідального зберігання майна, який виражає волевиявлення сторін по передачі та прийманню майна на зберігання та забезпечення його схоронності зберігачем, що відповідає ч.1 ст. 937 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 75, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.09.2017

Суддя І.І. Борисенко