РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2017Справа №910/9838/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛС ФУД СЕРВИСЕЗ»

до Публічного акціонерного товариства «Українського центру обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України»

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «МакФоксі»

про визнання недійсним пункту договору, розірвання договору та відшкодування 505680грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Овчарук А.О. (представник за довіреністю);

від відповідача - Ільчук О.С. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Кравченко А.М. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання недійсним пункту 3.7 договору оренди від 23.01.2017 №8/4, розірвання цього договору та стягнення збитків у сумі внесених у заставу грошових кошів у гарантування виконання зобов'язань Позивача по договору. Вимоги позову мотивовані тим, що оспорюваний пункт договору суперечить закону, а сам договір підлягає розірванню з відшкодуванням збитків, оскільки усупереч вимогам закону та умовам договору Відповідач передав в оренду приміщення, яке використовується іншою особою та у якому перебуває її майно (Третя особа).

Третя особа в цілому не заперечила позицію Позивача, вказала, що продовжує займати спірне приміщення, і вважає що між нею і Відповідачем відносини продовжуються.

Відповідач вимоги позову відхилив з посиланням, що при укладенні договору сторони досягли усіх його істотних умов, внесення грошових коштів у гарантування виконання зобов'язань по договору не заборонено законом, приміщення було передано вільним від інших осіб або їх майна та прийняте Позивачем без зауважень за актом. Щодо відносин з третьою особою, то Відповідач вважає їх припиненими внаслідок укладення відповідної угоди, а приміщення за актом повернутим вільним та у належному стані. Продовження підписання документів з Третьою особою та виставлення їх рахунків Відповідач вважає помилкою бухгалтерії, до якої від імені Позивача, як нового орендаря, та Третьої особи, як попереднього орендаря, звертався один і той же представник.

У судовому засіданні 21.08.2017 оголошувалась перерва на 28.08.2017.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Позивачем, як орендарем, та Відповідачем, як орендодавцем, було укладено договір № 8/4 від 23.01.2017 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець надав орендарю в тимчасове платне користування нежилий будинок, загальною площею 320 м.кв., розташований у м. Київ, площа Вокзальна, 2а для здійснення своєї господарської діяльності - для розміщення закладів громадського харчування.

Факт передачі приміщення в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 01.03.2017, який підписаний без зауважень, і копія якого залучена до справи.

Пунктом 3.7 Договору передбачено, що зобов'язання орендаря за сплатою орендної плати та витрат пов'язаних з експлуатацією приміщення забезпечуються у вигляді застави грошових коштів в сумі 505680 грн. у т.ч. ПДВ 20%, яка вноситься орендарем на поточний рахунок орендодавця протягом трьох днів з дати підписання цього Договору.

У випадку прострочення сплати орендарем будь-яких платежів за Договором, орендодавець має право використовувати грошові кошти, що перебувають у заставі, для покриття заборгованості орендаря. Орендар зобов'язаний протягом 3-х днів з дати отримання повідомлення орендодавця про використання предмету застави (його частини), поповнювати розмір застави до встановленої у п. 3.7 Договору суми.

У разі закінчення строку дії Договору або його дострокового розірвання, застава використовується для покриття заборгованості з орендної плати, витрат пов'язаних з експлуатацією приміщення, штрафних санкцій, відшкодування збитків (шкоди), заподіяних приміщенню. Кошти, що залишаються після покриття перерахованих витрат, повертаються орендарю у погоджені сторонами строки.

Внесення обумовленої Договором застави в сумі 505680 грн. підтверджено платіжним дорученням № 17 від 01.02.2017 та визнається обома сторонами.

Дослідивши доводи Позивача щодо визнання п. 3.7 Договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), та згідно із ч. 1 ст. 215 та ст. 217 України, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Оскаржуваний п. 3.7 Договору кореспондується зі ст. 546 ЦК України, оскільки за умовами п. 3.7 Договору перерахування грошових коштів при його укладенні у вигляді застави є гарантією виконання зобов'язань орендаря.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 указаного Закону, заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Згідно зі ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Враховуючи, що ст. 192 ЦК України «Гроші і грошові кошти» віднесена до Глави 13 ЦК України «Речі. Майно», то відтак «гроші» у розумінні ЦК України є особливим видом речей (рухомого майна), що наділені родовими ознаками та можуть бути певним чином індивідуалізовані та можуть слугувати засобом платежу в зобов'язаннях незалежно від згоди кредитора.

За умовами Договору, при належному виконанні зобов'язань в кінці терміну дії Договору грошові кошти (застава) підлягають поверненню орендарю в первісному розмірі, а у разі, якщо орендар повністю чи частково не виконує взяті на себе Договірні зобов'язання, орендодавець залишає за собою право використання таких коштів.

Отже, вказаний платіж у сумі 505680 грн. набуває «ознак» застави, оскільки при заставі кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна (ст. 572 ЦК України), а грошові кошти, що перебувають «у заставі», для покриття заборгованості орендаря передбачені п. 3.7 Договору за своєю правовою природою виступають як гарантія забезпечення виконання зобов'язання орендаря за Договором. Позивач у тексті позову також вказує, що сторони в п. 3.7 Договору під «заставою» мали на увазі заставу грошових коштів у безготівковій формі.

Тобто, у даному випадку сторонами у Договору та у своїх відносинах визначення «застава» застосовується саме як окремий вид забезпечення виконання зобов'язання у відповідності до ст. 546 ЦК України.

Щодо посилань Відповідача, що застава грошових коштів на час укладення Договору, як вид забезпечення виконання зобов'язань, не була передбачена чинним на той час законодавством України, то такі твердження судом також відхиляються, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. При цьому, у розумінні ст. 2 указаного Закону рухоме майно - це окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. А згідно з п. 3.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у як готівковій формі (формі грошових знаків) так і у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

А отже, з сукупного аналізу указаних норм законів вбачається, що законодавством на час укладення Договору передбачалась можливість застави грошових коштів, які вже перебували на рахунку (на рахунку боржника чи на рахунку кредитора, перераховані від боржника - законодавство не розділяло).

З огляну на наведене, судом відхиляються твердження Позивача, що під час укладення Договору, п. 3.7, який передбачає заставу грошових коштів, як гарантію забезпечення виконання зобов'язання орендаря за Договором, було допущено порушення вимог законодавства.

Окрім того, Договір є укладеним у формі єдиного документа (без протоколу розбіжностей) та містить усі істотні умови для такого типу договорів (оренди), тому враховуючи, що на момент укладення Договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умови, то посилання Позивача, що при укладенні Договору відбулось порушення його законних прав, як орендаря, судом відхиляється (Позивач, підписавши Договір, погодився з його умовами, протоколу розбіжностей не склав).

При цьому, суд зауважує, що використання у Договорі терміну «застава» не тягне за собою недійсність оспорюваного пункту, оскільки під «заставою» стороні чітко погодили, що розуміють грошову гарантію забезпечення виконання зобов'язання орендаря за Договором.

З огляду на наведене, вимога Позивача щодо визнання п. 3.7 Договору недійсним є необґрунтованою та у позові у цій частині суд відмовляє.

Щодо другої з позовних вимог, про розірвання Договору на підставі ч. 2 ст. 769 ЦК України (при укладенні договору найму наймодавець зобов'язаний повідомити наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм), оскільки Відповідач не повідомив Позивача про зайняття переданого в оренду приміщення за Договором Третьою особою, суд зазначає наступне.

За умовами п. 2.1 Договору, орендар вступає у тимчасове платне користування приміщенням на умовах оренди у термін, вказаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передачі приміщення.

Факт передачі приміщення в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 01.03.2017.

Указаний акт підписаний між Відповідачем та Позивачем без жодних зауважень щодо переданого Позивачу в оренду приміщення, та зокрема, без приміток чи зауважень про перебування у приміщенні будь-яких інших (крім з 01.03.2017 Позивача) осіб або належного їм майна.

З огляду на наведене судом відхиляються твердження Позивача, що обумовлене Договором приміщення у належному стані (без сторонніх осіб та їх майна) Позивачу Відповідачем не передавалось, тому підстави для розірвання Договору на цій підставі у суду відсутні.

Лист Третьої особи від 06.04.2017 № 89 не спростовує встановлених підписаним між сторонами актом від 01.03.2017 обставин щодо прийняття у оренду належного та вільного від інших осіб/їх майна приміщення, оскільки є лише суб'єктивним одностороннім поглядом Третьої особи, як підприємства, на його правовідносини за іншим, ніж оспорюваний, договором.

З залучених до справи претензії і рахунків Відповідача, які Позивач додав до позову, також вбачається, що Відповідач не визнавав правовідносин оренди з іншими особами стосовно переданого в оренду по Договору приміщення, оскільки рахунки на оплату послуг виставляв саме Позивачу. Листом від 10.05.2017, доданим до позиву, Відповідач також вказував на передачу та прийняття Позивачем приміщення у користування за актом, тому відхиляв зайняття його будь-якою іншою компанією (її майном).

Щодо листа від 14.06.2017, то проаналізувавши його зміст, суд дійшов висновку, що оскільки у листі йдеться тільки про сторін Договору та сам Договір, то під «фактичним використанням приміщення неналежним орендарем» Відповідач, враховуючи попередньо висловлену ним Позивачу позицію про розірвання Договору, мав на увазі саме неналежне використання приміщення Позивачем, як неналежним орендарем, який у порушення умов Договору після його розірвання на вимогу Відповідача, приміщення не звільнив і Відповідачу не повернув.

Щодо правовідносин між Відповідачем та Третьою особою з питання оренди приміщення, яке за актом від 01.03.2017 за Договором було передано Позивачу, то судом встановлено, що дійсно на підставі договору від 01.02.2016 це приміщення за актом від 01.02.2016 було передано в оренду Третій особі, та повернуто нею з оренди, у зв'язку з припиненням договору за додатковою угодою від 28.02.2017 №1, за актом від 28.02.2017.

Тобто, 28.02.2017 Третя особа приміщення за актом з оренди повернула, та указаний акт не містить примітки або зауважень, що третя особа продовжує займати приміщення розміщенням у ньому своїх працівників, розміщенням майна тощо. З огляду на наведене, суд погоджується з твердженнями Відповідача, що укладення з Третьою особою актів виконаних робіт та виставлення їх рахунків після припинення дії договору від 01.02.2016 та після повернення приміщення з оренди за актом від 28.02.2017 було помилкою бухгалтерії Відповідача, яка не свідчить про продовження між сторонами правовідносин оренди по договору від 01.02.2016 (зокрема, враховуючи, що підписанням додаткової угоди від 28.02.2017 №1 сторони дію Договору припинили).

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для розірвання Договору з наведених Позивачем обґрунтувань через їх наведене вище в рішенні відхилення, та у позові у цій частині відмовляє.

Оскільки судом відмовлено у позові про розірвання Договору за ініціативою орендаря (Позивача) через недоведеність порушення його умов орендодавцем (Відповідачем), то підстави для задоволення позову про стягнення збитків у вигляді повернення суми застави з підстав розірвання Договору через порушення його умов орендодавцем (Відповідачем), у суду відсутні.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що з огляду на вищенаведені встановлені судом обставини на результат вирішення спору (відмова у позові) впливу не мають.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.09.2017

Суддя Сташків Р.Б.