ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р.Справа № 922/2206/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", м.Київ
про усунення перешкод
за участю представників:

позивача:ОСОБА_2, довіреність б/н від 03.08.2017 р.;

відповідача: Архіпова О.В., довіреність б/н від 29.05.2017 р.

Вільний слухач: ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 - звернувся з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" - про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням загальною площею 8,64 кв.м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1, орендованим відповідно до договору оренди приміщення №К59/Х-1 від 07.04.2014 р., яке знаходиться у торгово-розважальному центрі за адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги вмотивовано порушенням відповідачем права користування орендованим згідно договору оренди №К59/Х-1 від 07.04.2014 р. приміщенням.

В судовому засіданні 11.09.2017 р. представники позивача позовні вимоги підтримали, просили Суд їх задовольнити.

Представник відповідача просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір оренди був припинений у зв'язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно п. 1, абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 р. № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У вказаній заяві позивач просить Суд забезпечити позов шляхом заборони виселення позивача, заборони здійснювати будь-які фізичні перешкоди позивачу на доступ до орендованого приміщення; заборони відключення орендованого приміщення від електромережі торговельно-розважального центру; заборони здійснювати будь-які перешкоди нормальної господарської діяльності позивача.

Вказані вимоги позивача вмотивовано його побоюванням, що відповідач може вчиняти перешкоди у доступні до орендованого приміщення та у користування ним.

Втім, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, позивачем не обгрунтовано та не доведено наявність фактичних обставин імовірності вчинення з боку відповідача перешкод у користування орендованим приміщенням.

Окрім того, позивачем не обгрунтовано розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо заборони виселення позивача, заборони здійснювати будь-які фізичні перешкоди позивачу на доступ до орендованого приміщення; заборони відключення орендованого приміщення від електромережі торговельно-розважального центру; заборони здійснювати будь-які перешкоди нормальної господарської діяльності позивача.

Позивачем також не обгрунтовано яким чином відсутність арешту на нерухоме майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду в разі задоволення позовних вимог.

За таких обставин, Суд відмовляє в задоволенні заяви позивача про запезпечення позову.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Суд встановив наступне.

07.04.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди №К59/Х-1, відповідно до умов якого позивач (як орендодавець) зобов'язався передати відповідачу (як орендарю) в тимчасове платне користування приміщення, яке знаходить в торгово-розважальному центрі, розташованому за адресою АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити користування і повернути приміщення на умовах, визначених договором.

В п. 6.2 договору оренди (з урахуванням додаткової угоди від 16.05.2016 р.) сторони домовились, що строк фактичного використання орендарем приміщення починає обчислювати з дня підписання Акту приймання-передачі приміщення і закінчується в день підписання сторонами Акту повернення приміщення. Строк договору становить 1090 днів.

Відповідно до п. 7.1 договору оренди, зміна строку договору здійснюється виключно за згодою орендодавця на підставі додаткової угоди.

Згідно з п. 7.2 договору оренди, після закінчення строку договору, будь-яке користування приміщенням орендарем є неправомірним.

24.06.2014 р. між сторонами було підписано Акт приймання передачі приміщення, згідно якого позивач отримав від відповідача орендоване приміщення в користування.

Позивач стверджує, що 1090 днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі (24.06.2014 р.) закінчились в квітні 2017 року, однак договір оренди наразі є пролонгованим автоматично. У зв'язку з чим, позивач вважає, що вимоги відповідача до позивача про звільнення орендованого приміщення є безпідставними.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, Суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В п. 6.2 договору оренди (з урахуванням додаткової угоди від 16.05.2016 р.) сторони домовились, що строк фактичного використання орендарем приміщення починає обчислювати з дня підписання Акту приймання-передачі приміщення і становить 1090 днів.

Враховуючи, що Акт приймання-передачі приміщення було підписано сторонами 24.06.2017 р., Суд дійшов висновку, що строк оренди за договором сплинув - 19 червня 2017 р.

Частиною 1 ст. 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Враховуючи наведене, договір оренди може вважатися пролонгованим, якщо після продовження користування позивачем орендованим приміщенням після 19.06.2017 р. від відповідача не надійшло заперечень - до 19.07.2017 р.

При цьому, Суд констатує, що форму таких заперечень чинним законодавством не передбачено. Однак в будь-якому випадку, докази на підтвердження заперечень орендодавця щодо пролонгації договору повинні безумовно свідчити про обізнаність орендаря про наявність таких заперечень у строк, встановлений ч. 1 ст. 764 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про обізнаність позивача у встановлений ч. 1 ст. 764 ЦК України строк про заперечення відповідача щодо пролонгації договору. Так, надані позивачем заява до Національної поліції України від 04.07.2017 р. (арк.с.31), пояснення від 04.07.2017 р. (арк.с.32-33), розшифрування тексту заяви та пояснень (арк.с. 35-36), службова записка позивача, в якій він просить відповідача повернути частину гарантійного внеску у зв'язку з закінчення строку дії договору (арк.с. 65) - свідчать, що станом на 04.07.2017 р. (тобто в межах строку, визначеного ч. 1 ст. 764 ЦК України), позивач був обізнаний з вимогою відповідача про звільнення орендованого приміщення у зв'язку з закінченням строку оренди.

З огляду на наведе, Суд констатує, що договір оренди припинено у зв'язку з закінченням строку, на якій його було укладено; автоматична пролонгація договору оренди в порядку ч. 1 ст. 764 ЦК України не відбулась, оскільки відповідач заперечував проти пролонгації договору та протягом одного місяця після закінчення строку договору відповідач повідомив позивача про такі зперечення.

Таким чином, твердження позивача про пролонгацію договору оренди та його чинність на даний момент, наявність у нього правових підстав для користування раніше орендованим приміщенням - є необґрунтованими та недоведеними, а тому вимога позивача про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням загальною площею 8,64 кв.м., розташованим за адресою: АДРЕСА_1, орендованим відповідно до договору оренди приміщення №К59/Х-1 від 07.04.2014 р., яке знаходиться у торгово-розважальному центрі за адресою АДРЕСА_1 - є безпідставною, а позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, Суд керується положеннями ст. 49 ГПК України, та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладає на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 759, 763, 764 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, Суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 18.09.2017 р.

Суддя Т.Д. Суярко