ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.09.2017 Справа № 905/1697/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Костянтинівської місцевої прокуратури, м. Костянтинівка, Донецька область

до відповідача 1: Білозерської міської ради, м. Білозерське, Донецька область

відповідача 2: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м.Добропілля, Донецька область

про: визнання незаконним рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р., визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, зобов'язання повернути земельну ділянку, привівши її у попередній стан.

За участю представників сторін:

від позивача: Алекаєв Ю.В. (за посвідченням №042342 від 29.03.2016р.);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: ОСОБА_3 (за довіреністю від 15.08.2017р.); після перерви не з'явився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 12.09.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Костянтинівська місцева прокуратура, м. Костянтинівка, Донецька область звернулась до господарського суду Донецької області із позовом до Білозерської міської ради, м. Білозерське, Донецька область, Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м. Добропілля, Донецька область про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р., визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, зобов'язання повернути земельну ділянку, привівши її у попередній стан.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування вимог Костянтинівська місцева прокуратура посилається на рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1.», на підставі якого, ОСОБА_1 надано в платний (строковий) земельний сервітут для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності земельну діялнку. Позивач зазначає, що вказане рішення ради від 19.05.2016р. суперечить вимогам чинного законодавства, а договір особистого платного (строкового) сервітуту від 09.09.2016р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки фактично підміняє договір оренди земельної ділянки, і тому підлягає визнанню недійсним.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст.ст. 19, 131-1 Конституції України, ст. ст. 12, 203, 215, 395, 401, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст. 93, 98, 99, 124, 134, 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав наступні документи (у копіях): рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1.»; договір про встановлення особистого платного (строкового) сервітуту від 09.09.2016р.; акт приймання-передачі земельної ділянки; інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухого майна щодо об'єкта нерухомого майна; листи Держгеокадастру №1101 від 31.05.2017р., №1367 від 19.06.2017р.

09.08.2017р. від відповідача 2 надійшов відзив, в якому останній просив припинити провадження по справі, у зв'язку з тим, що оспорюваним рішенням Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. була надана земельна ділянка громаданці України ОСОБА_1, а не фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1

14.08.2017р. від відповідача 1 надійшли заперечення №01/02-816 від 08.08.2017р., в яких останній проти позову заперечив, посилаючись на дотримання Білозерською місткою радою всіх законодавчих умов для надання земельної ділянки ОСОБА_1 Також додатково надав: розрахунок орендної плати, довідку про сплату орендної плати.

28.08.2017р. відповідач 1 через канцелярію суду надав додаток до заперечень (з додатками).

Позивач (прокурор) в судове засідання 12.09.2017р. з'явився, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача 2 в судове засідання 12.09.2017р. з'явився, проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

Предстаник відповідача 1 в судове засідання 12.09.2017р. не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи.

У судовому засіданні 12.09.2017р. оголошувалась перерва до 12.09.2017р. 15:15год.

Після перерви в судове засідання з'явився позивач (прокурор), представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача та відповідача 2, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

19.05.2016р. Білозерською міською радою прийнято рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1.» №7/13-17, відповідно до якого Білозерською міською радою було вирішено, зокрема, затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту на користь ОСОБА_1; укласти з ОСОБА_1 терміном на 5 років особистий платний (строковий) земельний сервітут на земельну ділянку (кадастровий номер - НОМЕР_2) площею 0,0027га, яка знаходиться в АДРЕСА_1), для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

09.09.2016р. між відповідачами був укладений договір строкового особистого сервітуту б/н (далі - договір сервітуту).

Відповідно до п.1 договору сервітуту, Білозерська міська рада (далі - міська рада, власник земельної ділянки) надає сервітуарію право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту) відповідно до умов давного договору.

Земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1); площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного севітуту становить 0,0027га (кадастровий номер - НОМЕР_2) (п. 1.1. договору).

Згідно п. 3 договору сервітут (обтяження) встановлений для роозміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Земельний сервітут та обмеження права користування земельною ділянкою, які зазначені у цьому договорі, встановлюються терміном на 5 років (п. 2.1. договору).

Нормативна грошоава оцінка земеьної ділянки становить 8036,28грн. (п. 3.1. договору). Плата по договору розрахована у розмірі 910,60грн. на рік. Грошова плата вноситься на рахунок для зарахування надходжень місцевого бюджету м. Білозерське: р/р 0038 в УДК у Донецькій області, МФО 834016, , код 18010900 (п.п. 3.2., 3.3. договору).

На підставі рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв в користування земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,0027га, яка знаходиться в м.Білозерське, по вул. Будівельній (район житлового будинку АДРЕСА_1), що підтверджується відповідним актом приймання-передачі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, в порядок та спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (розділ II). Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. вирішено укласти з ОСОБА_1 терміном на 5 років особистий платний (строковий) земельний сервітут на земельну ділянку (кадастровий номер - НОМЕР_2) площею 0,0027га, яка знаходиться в АДРЕСА_1), для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно листа Держпідприємництва від 08.01.2014 №47/0/20-14 щодо надання роз'яснення з проблемних питань розміщення та функціонування тимчасових споруд для провадження господарської діяльності, з метою встановлення правових та організаційних основ містобудівної діяльності та забезпечення сталого розвитку територій, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, 17.02.2011 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон).

Так, статтею 28 Закону надано визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, згідно з яким це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 22.10.2011, затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/200068 (далі- порядок), який визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та не містить жодних положень щодо правових підстав набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки.

Згідно п.2.2. Порядку замовник, який має намір встановити тимчасову споруду звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення тимчасової споруди.

До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника (п.2.3. Порядку).

Пунктами 2.4 та п.2.5. Порядку визначено, що орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування тимчасової споруди комплексній схемі розміщення тимчасових споруд (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення тимчасової споруди на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту.

Разом з тим, пунктом 1.11. вказаного вище Порядку передбачено, що розміщення тимчасових споруд під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування. Враховуючи вищенаведене, законодавством, на сьогодні, не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, окрім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Тобто, розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено Наказом Мінрегіонбуду України №244 від 21.10.2011р.

Вказаний порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд, але не регулює правові відносини, пов'язані з використанням відповідної земельної ділянки.

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Рішенням Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. було вирішено укласти з ОСОБА_1 терміном на 5 років особистий платний (строковий) земельний сервітут на спірну земельну ділянку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 395, 401, 402 Цивільного кодексу України, ст.98 Земельного кодексу України сервітутом є встановлене договором чи законом речове право користування чужим майном (сервітут) яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, при цьому земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Згідно ст. 100 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки; земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору (п.п. 1.3) реальною потребою відповідача 2 (сервітуарія) є отримання абсолютного права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасової споруди для здіснення підприємницької діяльності.

Суд зауважує, що уклавши з ОСОБА_1 договір строкового особистого сервітуту від 09.09.2016р., Білозерська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Так, за умовами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вищевикладені обставини свідчать, що договір сервітуту від 09.09.2016р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. (п.1 ст.93 Земельного кодексу)

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, ст.16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги. (згідно з ч.4 ст. 135 Земельного кодексу України).

Частиною 5 ст.135 Земельного кодексу України, визначено, що земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні відповідні рішення Білозерської міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0027га, кадастровий номер - НОМЕР_2.

Таким чином, зібрані у справі докази дають підстави для висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0027га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Білозерської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

Враховуючи вищевикладене, укладення між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору оренди земельної ділянки від 09.09.2016р., відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що договір строкового особистого сервітуту для розміщення тимчасових споруд від 09.09.2016р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, не відповідає положенням Земельного кодексу України, Законів України «Про оренду землі», «;Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Земельному кодексу України, внаслідок чого суд, вважає за необхідне визнати його недійсним, як такий, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України, встановлено, що правові наслідки, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним, отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, спеціальним законом щодо договорів оренди землі передбачено особливості застосування наслідків недійсності відповідних правочинів, за якими виключається зобов'язання орендодавця повертати на користь орендаря платежі, отримані ним за договором до моменту визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 3 даної норми встановлено, що правові наслідки, передбачені, зокрема, частиною 1 вказаної статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину.

Згідно із ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору від 09.09.2016р., унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, позаяк використання майна - "річ" безповоротна, і відновити сторони в первісне положення практично неможливо. Тому такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися на майбутнє.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір від 09.09.2016р. є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 (орендарем) на користь відповідача-1 (орендодавця) отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

Крім того, згідно ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Як було встановлено судом, рішенням Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. відповідач 1 фактично передав земельну ділянку, що розташована під тимчасовою спорудою в оренду відповідачу 2 без врахування вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на наведе, рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. підлягає скасуванню, як незаконне, як таке, що порушує ст. 13 Конституції України, ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.07.2017р., 17.12.2014р. та 11.02.2015р. міститься висновок про те, що використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування є порушенням статей 125, 126 ЗК України, а зведення споруд на цих земельних ділянках у силу статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки від 09.09.2016р. є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 (орендарем) на користь відповідача-1 (орендодавця) отриманої за недійсним договором земельної ділянки у попередньому стані.

Доводи відповідачів, наведені в обґрунтування заперечень на позов, судом відхиляються, оскільки є безпідставними та спростовуються викладеними та встановленими вище обставинами.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідачів.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 77, 82-85 ГПК України, господарський суд

В И Р I Ш И В :

Позовні вимоги Костянтинівської місцевої прокуратури, м. Костянтинівка, Донецька область до відповідачів: 1. Білозерської міської ради, м. Білозерське, Донецька область, 2. Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м.Добропілля, Донецька область про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р., визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, зобов'язання повернути земельну ділянку, привівши її у попередній стан задовольнити в повному обсязі.

Визнати незаконним рішення Білозерської міської ради №7/13-17 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1.».

Визнати недійсним та припинити на майбутнє договір про встановлення особистого платного (строкового) сервітуту від 09.09.2016р. на розміщення тимчасових споруд, укладений між Білозерською міською радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,0027га.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) повернути Білозерській міській раді земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 0,0027га у стані, що існував до надання земельної ділянки у користування.

Стягнути з Білозерської міської ради (85013, Донецька область, м. Білозерське, вул. Гірнича, буд. 4, ) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; , МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2400,00грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; , МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2400,00грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.09.2017р.

Суддя Я.О. Левшина