КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/6803/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Бойченко О.В. (дов. від 31.05.2017 р.);

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач"

на рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2017р.

по справі № 910/6803/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УПК-Європлюс"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач"

про стягнення 328 469,15 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "УПК-Європлюс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" про стягнення 328 469,15 грн. заборгованості за договором поставки № 2711-14-1 від 27.11.2014 р., з яких: 188 368,00 грн. - сума основного боргу, 126 941,19 грн. - інфляційні втрати, 13 159,96 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.05.2017 р. у справі № 910/6803/17 позов товариства з обмеженою відповідальністю "УПК-Європлюс" задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Техінвестпостач» на користь товариства з обмеженою відповідальністю "УПК-Європлюс" 188 368 грн. 00 коп. - основного боргу, 126 936 грн. 61 коп. - інфляційних втрат, 13 159 грн. 96 коп. - 3% річних.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання за договором поставки № 2711-14-1 від 27.11.2014 р., адже всупереч приписів ст.ст. 530, 692 ЦК України, до 23.12.2014 р. не було в повному обсязі сплачено вартість отриманого за цим договором товару, в зв'язку з чим його заборгованість становить 188 368,00 грн. Крім того зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню повністю в сумі 13 159,96 грн., а позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 126 936,61 грн. за період прострочення з 23.12.2014 р. по 20.04.2017 р. відповідно до здійсненого судом перерахунку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2017 р. у справі № 910/6803/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що винесене рішення ухвалено при недостатньому дослідженні обставин і без участі відповідача, що є грубим порушенням його прав. Також відповідач заперечує і зазначає, що позивачем був здійснений неправильний розрахунок інфляційних втрат.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/6803/17.

04.09.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2017 р. у справі № 910/6803/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання 05.09.2017р. представник відповідача не з'явився, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомленні належним чином (а.с. 117, 148, 149), проте 05.09.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній просить відкласти розгляд справи.

Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що представник відповідача в даний час перебуває на розгляді іншої справи.

05.09.2017 року колегія суддів, заслухавши думку присутнього представника позивача стосовно клопотання відповідача про відкладання розгляду справи, у судовому засіданні ухвалила клопотання залишити без задоволення з наступних мотивів.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Юридична особа, як учасник судового процесу, не позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів підприємства у суді.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України").

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 05.09.2017р. за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні 05.09.2017 р. представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 27.11.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "УПК-Європлюс" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" (покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 2711-14-1 (а.с. 14), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити стальне вагонне лиття (продукція), на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2, 3.1 договору, найменування, кількість та ціна продукції погоджується сторонами в специфікаціях (додатках), які є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.2. договору строки та умови поставки продукції узгоджуються сторонами в специфікаціях до договору.

Пунктом 2.3 сторони погодили, що датою поставки є дата підписання акту прийому-передачі продукції та оформлення видаткової накладної.

Окрім того, згідно п. 4.1 договору, оплата за продукцію здійснюється шляхом 100% передоплати, а саме, шляхом перерахування 100% грошових коштів за продукцію на поточний рахунок постачальника, якщо інше не передбачено специфікацією.

Відповідно до п. 12.1. договору цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р.

Специфікаціями № 1, № 2 (додатки №1, №2) (а.с. 18,19) до договору, сторони погодили найменування, кількість, вартість продукції та строк поставки продукції - до 23.12.2014 р.

На виконання умов договору № 2711-14-1 від 27.11.2014 р. позивач поставив відповідачу продукцію на суму 715 368,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі товару № Л003441 від 22.12.2014 р., № Л003442 від 22.12.2014 р. та видатковими накладними № 3441 від 22.12.2014 р., № 3442 від 22.12.2014 р., які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств без заперечень.

Проте, відповідач здійснив лише часткову оплату поставленого позивачем товару на суму 527 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (а.с.29-34), в зв'язку з чим його заборгованість становить 188 368,00 грн.

13.03.2017 р. позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою № 76 від 13.03.2017 р., в якій вимагав не пізніше 7 днів з дати виставлення даного листа-вимоги сплатити на рахунок ТОВ «УПК-Європлюс» суму заборгованості за договором № 2711-14-1 від 27.11.2014 р. у сумі 188 368,00 грн. (а.с. 24-28)

Проте, зазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач заборгованість за поставлений товар не погасив, позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовними вимогами до відповідача про стягнення з останнього 328 469,15 грн. заборгованості за договором поставки №2711-14-1 від 27.11.2014 р., з яких: 188 368,00 грн. - основного боргу, 126 941,19 грн. - інфляційних втрат, 13 159,96 грн. - 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання за договором поставки № 2711-14-1 від 27.11.2014 р., адже всупереч приписів ст.ст. 530, 692 ЦК України, до 23.12.2014 р. не було в повному обсязі сплачено вартість отриманого за цим договором товару, в зв'язку з чим його заборгованість становить 188 368,00 грн. Крім того зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню повністю в сумі 13 159,96 грн., а позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 126 936,61 грн., за період прострочення з 23.12.2014 по 20.04.2017 р. відповідно до здійсненого судом перерахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено, на підтвердження постачання товару на суму 715 368,00 грн. відповідно до специфікації № 1 та специфікації № 2, позивачем було надано акти приймання-передачі товару № Л003441 від 22.12.2014 р., № Л003442 від 22.12.2014 р. та видаткові накладні № 3441 від 22.12.2014 р., № 3442 від 22.12.2014 р.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як унормовано вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до п. 1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

В порушення п. 4.1 договору та п. 3 специфікацій відповідач не здійснив попередню оплату за товар, проте 22.12.2014 р. прийняв від позивача товар, обумовлений договором, без будь-яких заперечень, в зв'язку з чим у нього виник обов'язок щодо оплати товару згідно приписів ст.ст. 530, 692 ЦК України. На час розгляду справи відомості щодо повернення товару відсутні.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що за договором поставки № 2711-14-1 від 27.11.2014 р. позивачем взяті на себе зобов'язання були виконані належним чином, а саме поставлено відповідачу товар на загальну суму 715 368,00 грн., тоді як відповідачем в порушення умов договору поставлений товар був оплачений частково на суму 527 000,00 грн., у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за договором поставки № 2711-14-1 від 27.11.2014 р. у сумі 188 368,00 грн. Доказів сплати заборгованості у вищезазначеному розмірі відповідач не надав, здійснення поставки товару не заперечував.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача за поставлений товар у сумі 188 368,00 грн., а тому зазначена сума підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Враховуючи, що відповідно ст.ст. 530, 692 ЦК України прострочення оплати настає після прийняття товару, тобто в даному випадку з 23.12.2014 р., колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за загальний період з 23.12.2014 р. по 20.04.2017 р., погоджується з здійсненим розрахунком, та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 126 936,61 грн. інфляційних втрат та 13 159,96 грн. 3 % річних.

Контррозрахунку 3 % річних та інфляційних втрат відповідачем як до суду першої інстанції так і до апеляційного господарського суду надано не було.

Стосовно твердження відповідача, що рішення суду винесено без участі представника відповідача, що є грубим порушенням його прав, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача про час та місце розгляду справи. Позовна заява була прийнята господарським судом міста Києва до розгляду та провадження 26.04.2017р., ухвала про порушення провадження у справі була надіслана на адресу відповідача 27.04.2017 р., про що свідчить поштове повідомлення про вручення ухвали (а.с. 2), тоді як рішення судом першої інстанції було винесено 19.05.2017 р., а отже у відповідача було достатньо часу скористатись своїми правами, наведеними у статті 22 ГПК України, надавши суду усні та письмові пояснення та направивши уповноваженого представника в судове засідання.

Водночас, колегія суддів враховує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що відповідач не був позбавлений права в порядку ст. 28 ГПК України направити в судове засідання представника.

Крім того, у відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Таким чином, доводи апелянта про порушення його права на участь в судовому засіданні є необґрунтованими та не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 19.05.2017 року у справі № 910/6803/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техінвестпостач" на рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2017 року у справі № 910/6803/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 19.05.2017 року у справі № 910/6803/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6803/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко