ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2017 р.Справа № 916/1713/17

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання до Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості в загальній сумі 27861,47 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою із уточненнями до неї про стягнення з Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення заборгованості в загальній сумі 27861,47 грн., у т.ч. основної заборгованості за договором № 004334(2017) від 31.01.2017 р. 532,87 грн., пені - 40,06 грн., 3% річних 4,55 грн., інфляційне збільшення 11,72 грн., заборгованості в сумі 27272,27 грн. за поставлений природний газ у лютому 2017 року в обсязі 1928,56 куб.м та у березні 2017 року в обсязі 750 куб.м поза межами дії договору. Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Згідно ліцензії серії АЕ № 299034, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 12.06.2015 р. та Закону України «Про ринок природного газу» № 329-VIII від 09.04.2015 р. ТОВ «Одесагаз-Постачання» отримало право на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території м. Одеси та Одеської області.

Так, між ТОВ „Одесагаз-Постачання (постачальник) та Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення (споживач) був укладений договір № 004334(2017) 31.01.2017 р. на постачання природного газу для споживачів, що не є побутовими (для бюджетних установ та організацій), відповідно до п. 2.1 якого постачальник постачає природний газ споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг з транспортування газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 12.1 договору від 31.01.2017 р. зазначено, що він набирає чинності з дня його підписання та укладається у частині постачання природного газу на термін до 31 грудня 2017 року, а у частині оплати за надані послуги - до їх повного здійснення.

Відповідно до п. 3.6 договору обсяг спожитого природного газу підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі природного газу, що оформлюється на підставі даних комерційних вузлів обліку. Акти прийому-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником (п. 3.9. договору).

Згідно п. 5.1 договору постачання природного газу здійснюється за ціною, що встановлюється між постачальником та оприлюднюється постачальником на своєму сайті. Ціна може змінюватися і є обовязковою для сторін з дати вступу її в дію і оприлюднення постачальником на власному сайті та в офіційних друкованих виданнях (п. 5.1.1 договору).

Відповідно до п. 5.4 договору розрахунковий період за договором становить один місяць - з 10 год. 00 хв. першого дня місяця до 10 год. 00 хв. першого дня наступного місяця включно. Вартість послуг по договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу і орієнтовно складає 22662,43 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 5.5 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом поточного перерахування на розрахунковий рахунок постачальника 100% вартості запланованих обсягів газу на підставі рахунку-фактури. У випадку недоплати вартості послуг за спожитий у розрахунковому періоді природний газ, споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору він поставив до пунктів споживання відповідача природний газ, що підтверджується актами прийому-передачі природного газу: у січні 2017 р. на загальну суму 20404,92 грн. у обсязі 2341 куб.м по договору № 004334(2017) (акт прийому-передачі природного газу від 31.01.2017 р.); у лютому 2017 р. на загальну суму 22464,84 грн. у обсязі 2144 куб.м (акт прийому-передачі природного газу від 28.02.2017 р.), із них: на суму 2257,51 грн. у обсязі 215,44 куб.м по договору № 004334(2017) від 31.01.2017 р., на суму 20207,33 грн. у обсязі 1928,56 куб.м поза межами дії договору); у березні 2017 р. на загальну суму 7064,94 грн. у обсязі 750 куб.м (акт прийому-передачі природного газу від 31.03.2017 р.) поза межами дії договору.

Однак, за ствердженнями позивача, споживач в порушення п. 5.6 договору здійснював оплату за використаний природний газ не в повному обсязі, а саме: за природний газ, спожитий у лютому 2017 р. по договору, оплата була здійснена лише на суму 1724,64 грн., тому борг відповідача складає 532,87 грн. Крім того, позивач зазначає, що на даний час у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожитий природний газ поза межами дії договору в сумі 27272,27 грн. Відтак, загальна сума боргу склала 27805,14 грн.

Поряд з цим позивач посилається на п. 8.2.1 п. 8.2 договору, яким передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом V договору, із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, Так, на підставі вказаного підпункту 8.2.1 договору відповідачеві нарахована пеня у розмірі 40,06 грн., що заявлена до стягнення.

Також позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, вказує, що за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати за постачання природного газу по договору останньому нараховано 3% річних в сумі 4,55 грн. та інфляційні в сумі 11,72 грн., які заявлені до стягнення.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.07.2017 р. позовну заяву ТОВ „Одесагаз-Постачання прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/1713/17, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 30.08.2017 р.

Відповідач відзив на позов не надав, також відповідач у судове засідання не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений судом належним чином за юридичною адресою, вказаною в позовній заяві, яка також значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване поштове повідомлення про вручення ухвали суду про порушення провадження у справі (а.с. 41).

Як передбачено приписами ст. 64 ГПК України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

У звязку з вказаним справу розглянуто за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

31.01.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання (постачальник) та Селекційно-генетичним інститутом - Національним центром насіннєзнавства та сортовивчення (споживач) був укладений договір № 004334(2017) 31.01.2017 р. на постачання природного газу для споживачів, що не є побутовими (для бюджетних установ та організацій), відповідно до п. 2.1 якого постачальник постачає споживачеві природний газ в обсягах і порядку, передбачених договором, для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.2 договору передача газу за цим договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (далі - пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання визначається у акті приймання комерційного вузла обліку газу.

За умовами п. 2.3 договору газ, що передається за договором, використовується виключно для потреб, що не є побутовими. Використання газу споживачем для інших потреб не є предметом даного договору.

В п. 2.4 договору вказані поштові адреси точок комерційного (-их) вузла (-ів) обліку споживача, а саме с. Дачне Біляївського району Одеської області.

Згідно п. 3.1. договору підставами для постачання природного газу є: наявність у споживача, обєкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як субєкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Відповідно до п. 3.2 договору місячний обсяг постачання природного газу до пунктів призначення не повинен перевищувати підтверджений обсяг природного газу. Фактичний обсяг споживання в розрахунковому періоді може відрізнятися від підтвердженого обсягу природного газу не більше ніж на ±5 % (п, 2 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених Постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015р.)

Споживання підтвердженого обсягу природного газу протягом місяця здійснюється, як правило, рівномірно, ураховуючи середньодобову норму (далі - добова норма), яка визначається шляхом ділення місячного підтвердженого Оператором обсягу природного газу на кількість днів протягом цього місяця (п. 3.3 договору).

Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи базу даних Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на обєкті споживача (п. 3.4 договору).

В п. 3.6 договору визначено, що обсяг спожитого природного газу підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі природного газу (далі - акт), що оформлюється на підстав) даних кожного комерційного вузла обліку, вказаного в п. 2.4. даного договору.

Постачальник до 5-го (п'ятого) числа місяця, наступного за звітним, надає споживачу два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником Газорозподільного підприємства, погоджені постачальником та скріплені печатками (п. 3.7. договору) .

За умовами п. 3.8 договору споживач протягом двох днів з дня одержання акта наданих послуг зобов'язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача (при наявності), або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до законодавства. До вирішення спірних питань обсяг спожитого природного газу та сума для оплати наданих послуг з постачання природного газу установлюються відповідно до даних Газорозподільного підприємства.

Згідно п. 3.9 договору акти прийому-передачі природного газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Відповідно до п. 3.10 договору постачальник здійснює постачання природного газу на протязі року, у тому числі по місяцях в тис. куб. м: січень 0,6, лютий 2,0, а у місяцях з березня-грудень не визначено.

В п. 3.11. договору передбачено, що споживач та його постачальник мають право на коригування протягом розрахункового періоду підтверджених обсягів природного газу добової номінації та/або місячної номінації шляхом подання реномінації обсягів транспортування газу для окремої газової доби та/або газового місяця в порядку, встановленому Кодексом газотранспортної системи. Всі зміни замовлених обсягів повинні бути оформлені у письмовій формі, шляхом подання заяви на зміну (збільшення/зменшення) запланованого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період (реномінація), підписані споживачем і надані постачальнику до 20 числа розрахункового періоду включно. Всі зміни замовлених обсягів повинні бути оформлені у письмовій формі.

Споживач подає заяву на зміну (збільшення/зменшення) запланованого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період (реномінація), підписану споживачем, постачальнику з першого по двадцяте число газової доби розрахункового періоду включно, але не менше ніж за дві доби до початку зміни місячних обсягів постачання, які були визначені місячною номінацією, шляхом надання відповідної заяви до газопостачальної організації та її реєстрації та/або направленням такої заяви на електронну адресу постачальника . Реномінації обсягів постачання газу для газової доби надаються до 14.00 (за київським часом) газової доби, що передує газовій добі, коли повинна бути виконана реномінація, шляхом направленням такої заяви на електронну адресу постачальника.

В розділі IV договору визначено порядок обліку природного газу та його якість. Так, обєм (обсяг) постачання та споживання природного газу споживачем за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних оператора ГТС та доведені споживачу оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу (п. 4.3). Порядок обліку, порядок обмеження (припинення) постачання природного газу, а також доступу представників постачальника до газового обладнання і комерційних вузлів обліку природного газу регулюється цим договором (п. 4.4.). Обсяг спожитого природного газу визначається за допомогою комерційних вузлів обліку (п. 4.5). На підставі результатів вимірювання комерційних вузлів обліку складаються місячні акти прийому-передачі природного газу (п. 4.6.). Якість природного газу, який передається в пунктах призначення, має відповідати вимогам, установленим державними стандартами, технічними умовами, нормативно-технічними документами щодо його якості. Якість природного газу та його фізико-хімічний склад визначаються за методами, передбаченими державними стандартами та іншими нормативними актами з цих питань (п. 4.7). Прийом - передача газу протягом місяця поставки здійснюється рівномірно з припустимим відхиленням добових обсягів від середньодобового не більше +/- 5,0% (пять відсотків) (п. 4.8).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що постачання природного газу здійснюється за ціною, що встановлюється постачальником та оприлюднюється ним на своєму сайті. У випадку необхідності, до ціни на природний газ додається тариф на транспортування газу магістральними трубопроводами. Ціна на природний газ може змінюватись і є обовязковою для сторін з дати вступу її в дію і оприлюднення постачальником на власному сайті та в офіційних друкованих виданнях (п. 5.1.1. договору).

Згідно п. 5.2.4 договору датою оплати (здійснення розрахунку) визначається дата, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок постачальника.

В п. 5.3. договору сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пункту 5.1 договору, є обов'язковою для сторін з дати набрання нею чинності. Визначена на її основі вартість газу буде застосовуватись сторонами при складанні актів приймання-передачі газу та у розрахунках за газ згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 5.4 договору розрахунковий період за договором становить один місяць - з 10-00 години першого дня місяця до 10-00 години першого дня наступного місяця включно.

Контрактна година може змінюватись у разі її зміни на території України. Місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу на загальну кількість реалізованого газу, визначену згідно з розділом III договору. Вартість послуг по договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу і орієнтовно складає 22662,43 грн.

Згідно п. 5.5 договору споживач зобовязується сплатити вартість запланованого обсягу природного газу (номінації) не пізніше ніж за 5 (пять) діб до початку розрахункового періоду. Оплата за природний газ здійснюється споживачем грошовими коштами, шляхом поточного

перерахування на розрахунковий рахунок постачальника 100% вартості запланованих обсягів газу на підставі рахунку/рахунку-фактури. У випадку недоплати вартості послуг за спожитий у розрахунковому періоді природний газ, споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі рахунку-фактури та акту приймання передачі природного газу. У випадку переплати за фактично спожитий газ сума переплати повертається на поточний рахунок споживача за його письмовою вимогою.

В п. 5.6 договору вказано, що у випадку збільшення підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду споживач здійснює оплату додатково заявлених обсягів газу в п'ятиденний строк після збільшення цього обсягу в установленому договором порядку. Датою оплати (здійснення розрахунку) визначається дата, на яку були зараховані кошти на поточний рахунок постачальника.

П. 5.7. договору передбачено, що звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу споживачем та акта приймання-передачі газу 1 раз на квартал, або протягом 10-ти днів з дати пред'явлення вимоги однієї із

сторін. Акт звірки є підставою для остаточних розрахунків.

Пунктом 12.1 договору передбачено, що останній набирає чинності з дня його підписання та укладається у частині постачання природного газу на термін до 31 грудня 2017 року, а у частині оплати за надані послуги - до їх повного здійснення. Також договір розповсюджує свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2017 року згідно п. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України.

Як вказує позивач, за вказаним договором ним було поставлено відповідачу природний газ, однак неповна сплата відповідачем за поставлений природний газ за спірним договором, також за спожитий природний газ поза межами дії договору, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом з метою захисту своїх порушених прав.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами вищевказаний договір на постачання природного газу є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, на виконання умов зазначеного договору № 004334(2017) від 31.01.2017 р. позивач у період з січня 2017 р. по березень 2017 р. поставив відповідачу природний газ на загальну суму 49934,70 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи копії актів приймання-передачі природного газу (а.с. 18-20), а саме:

- у січні 2017 р. в обсязі 2341 куб.м по договору № 004334(2017) за актом прийому-передачі природного газу від 31.01.2017 р. на загальну суму 20404,92 грн.;

- у лютому 2017 р. в обсязі 2144 куб.м за актом прийому-передачі природного газу від 28.02.2017 р. на загальну суму 22 464,84 грн., у т.ч. на суму 2257,51 грн. в обсязі 215,44 куб.м по договору № 004334(2017) від 31.01.2017 р.; на суму 20207,33 грн. в обсязі 1 928,56 куб.м (поза межами дії договору);

- у березні 2017 р. в обсязі 750 куб.м (поза межами дії договору) за актом прийому-передачі природного газу від 31.03.2017 р. на загальну суму 7064,94 грн.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Так, прийняття відповідачем від позивача поставленого природного газу є підставою виникнення у відповідача зобов'язання здійснити оплату за поставлений на обєкт відповідача природний газ відповідно до умов договору № 004334(2017) та чинного законодавства на підставі складених вище зазначених актів приймання-передачі природного газу, які згідно п. 3.9 договору є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

За умовами п. 5.5 договору оплата за постачання природного газу здійснюється споживачем грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок постачальника 100% вартості запланованих обсягів газу на підставі рахунку-фактури. У випадку недоплати вартості послуг за спожитий у розрахунковому періоді природний газ, споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі рахунку-фактури та акту приймання передачі природного газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на оплату поставленого природного газу позивачем виставлено відповідачу наступні рахунки-фактури:

- рахунок-фактуру № 004334 від 08.02.2017 р. за січень 2017 року на суму 20404,92 грн. (а.с. 44):

- рахунок-фактуру № 004334 від 24.02.2017 р. за лютий 2017 року на суму 22464,84 грн. (а.с. 45);

- рахунок-фактуру № 004334 від 24.03.2017 р. за березень 2017 року на суму 7064,94 грн. (а.с. 47).

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як зясовано судом, відповідач в порушення взятих на себе зобовязань здійснив лише часткову оплату за природний газ, а саме ним оплачено природний газ, спожитий по договору у січні в сумі 20404,92 грн. та у лютому 2017 р. в сумі 1724,64 грн., всього 22129,56 грн. Відтак, у відповідача існує заборгованість в сумі 532,87 грн. (2257,51 грн. - 1724,64 грн.) за спожитий природний газ у лютому 2017 р. по договору № 004334(2017), а також за спожитий природний газ у лютому і березні 2017 р. поза межами дії вказаного договору в сумі 27272,27 грн. (20207,33 грн. + 7064,94 грн.), що разом складає 27805,14 грн., яка підтверджується наявними в матеріалах справи актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 р. по 18.08.2017 р., підписаним між сторонами.

Між тим заявлену позивачем до стягнення суму боргу відповідач не спростував, докази її погашення на день розгляду справи в матеріалах справи відсутні. Так, частиною другою статті 22 ГПК України передбачено, що сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо; обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Наразі несплатою позивачу вищевказаної суми заборгованості за спожитий природний газ по договору № 004334(2017) та поза межами дії договору, відповідач порушив прийняті на себе зобовязання, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 27805,14 грн.

Разом з тим невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем природного газу по договору) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

Відповідно до п. 8.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України.

При цьому боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як вже зазначалось, відповідач свої зобовязання за договором № 004334(2017) щодо оплати за отриманий природний газ по цьому договору не виконав та не оплатив позивачу повну вартість поставленого природного газу по договору у лютому 2017 року за актом приймання-передачі, у звязку чим позивачем відповідно до п. 8.2.1 договору нарахована пеня в сумі 40,06 грн.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2.1 договору передбачено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом V договору, споживач зобовязується сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені відповідно до норм чинного законодавства України за прострочення виконання зобовязання припиняється через дванадцять місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до положень ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу положень ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Враховуючи те, що відповідачем не були виконані зобовязання за договором № 004334(2017) щодо здійснення оплати вартості поставленого природного газу по договору у лютому 2017 року, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за несвоєчасну оплату вартості природного за період з 11.03.2017 р. по 22.06.2017 р. (104 дн.) на суму боргу в розмірі 532,87 грн., що за наданим позивачем розрахунком (а.с. 24) складає 40,06 грн., розмір якої не оспорено відповідачем. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення вказаної суми пені.

Наразі ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В свою чергу згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

З огляду на те, що в укладеному сторонами по справі договорі № 004334(2017) не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого природного газу, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних за період з 11.03.2017 р. по 22.06.2017 р. на відповідну суму несплаченої вартості поставленого природного газу по договору у лютому 2017 року (532,87 грн.), що складають 4,55 грн., розрахунок яких додано до позову (а.с. 23).

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З огляду на вказане та з урахуванням Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р., судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в сумі 11,72 грн. за період з 01.04.2017 р. по 31.05.2017 р. (а.с. 23) на існуючу заборгованість в сумі 532,87 грн. по зобовязанням з оплати поставленого природного газу по договору № 004334(2017) у лютому 2017 року. Наразі судом встановлено, що розрахунок інфляційних нарахувань по зобовязанням за лютий 2017 р. позивачем здійснено з обранням невірного індексу інфляції за весь період прострочення сплати боргу, адже заборгованість існує з 11.03.2017 р. по теперішній час. У звязку з цим судом здійснено самостійно перерахунок інфляційних втрат із врахуванням визначеного Державною службою статистики України індекс інфляції 1,059, що мав місце у весь період прострочення платежу з 11.03.2017 р. до моменту подачі позову, на суму несплаченого природного газу, поставленого у лютому 2017 р. по договору. Зокрема, за несвоєчасну оплату вказаного природного газу в сумі 532,87 грн. розмір інфляційних збитків за період 11.03.2017 р. по 20.07.2017 р. (день подачі позову) складає 31,44 грн. (532,87 грн. (сума боргу) х 1,059 (сукупний індекс інфляції) 532,87 грн.).

Тому загальний розмір інфляційних збитків у звязку з простроченням відповідачем оплати за договором № 004334(2017) по зобовязанням за лютий 2017 року складає 31,44 грн.

В свою чергу оскільки заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в сумі 11,72 грн. є меншою, ніж вище розрахована судом, та з огляду на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно підлягає стягненню сума інфляційних втрат, яка заявлена позивачем в розмірі 11,72 грн. Адже за приписами п. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору, лише у разі наявності про це клопотання заінтересованої сторони. Так, в процесі розгляду справи позовні вимоги в цій частині позивачем не уточнювались та не змінювались, також клопотання про застосування п. 2 ст. 83 ГПК позивачем не заявлялось.

Таким чином, загальна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача, складає 27861,47 грн., у т.ч. 532,87 грн. основна заборгованість за спожитий природний газ по договору № 004334(2017) від 31.01.2017 р., 27272,27 грн. заборгованість за поставлений природний газ у лютому і березні 2017 року поза межами дії договору, 40,06 грн. пені , 4,55 грн. - 3% річних, 11,72 грн. інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ „Одесагаз-Постачання обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання до Селекційно- генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення заборгованості в загальній сумі 27861,47 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (65036, м. Одеса, Овідіопольська дорога, 3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання (65003, м. Одеса, вул. Одарія, буд. 1, ; р/р 1 в ПАТ „Марфін Банк, МФО 328168) суму основної заборгованості по договору № 004334(2017) від 31.01.2017 р. в розмірі 532/пятсот тридцять дві/грн. 87 коп., заборгованість за поставлений природний газ у лютому і березні 2017 року поза межами дії договору в розмірі 27272/двадцять сім тисячі двісті сімдесят дві/грн. 27 коп.

3. СТЯГНУТИ з Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (65036, м. Одеса, Овідіопольська дорога, 3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Одесагаз-Постачання (65003, м. Одеса, вул. Одарія, буд. 1, ; р/р 1 в ПАТ КБ Центр, МФО 380742) пеню в сумі 40/сорок/грн. 06 коп., 3% річних в сумі 4/чотири/грн. 55 коп., інфляційні втрати в сумі 11/одинадцять/грн. 72 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1600/одна тисяча шістсот/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04 вересня 2017 р.

Суддя В.С. Петров