ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"06" вересня 2017 р. Справа № 911/5278/14

за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД, м. Васильків

про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави

Суддя Лопатін А.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебувала справа № 911/5278/14 за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням господарського суду Київської області від 17.06.2015 р. позов задоволено, звернуто стягнення в сумі 26264394,18 грн. заборгованості за генеральною кредитною угодою №010/04/286.07К від 17.08.2007 р. з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, що укладені у її рамках, з якої: 22011949,43 грн. сума неповернутого кредиту; 3361873,67 грн. сума відсотків за користування кредитом; 675050,29 грн. пеня за неповернутий кредит; 215510,79 грн. пеня за несплачені відсотки за користування кредитом, на майно, передане в іпотеку та заставу; стягнуто з ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на користь ПАТ ОСОБА_1 Аваль 73080,00 грн., на майно, передане в іпотеку та заставу.

На примусове виконання вищевказаного рішення видано судові накази.

12.04.2017 р. до господарського суду від боржника надійшла скарга на дії державного виконавця по виконавчому провадженню № 48868288 при виконанні наказу господарського суду Київської області у справі № 911/5278/14 від 17.06.2015 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки/ застави.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.04.2017 р. розгляд скарги ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Державної виконавчої служби призначено на 26.04.2017 р.

26.04.2017 р. на електронну адресу господарського суду Київської області від Відділу примусового виконання рішень ВДВС України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

26.04.2017 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником ПАТ ОСОБА_1 Аваль подано відзив на скаргу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.04.2017 р. розгляд скарги ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Державної виконавчої служби відкладено на 21.06.2017 р., повторно зобов'язано Відділ примусового виконання рішень ВДВС України подати відзив на скаргу ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД з документальним та правовим обґрунтуванням своїх заперечень та викликано в судове засідання повноважних представників сторін та представника Відділу примусового виконання рішень ВДВС України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.06.2017 р., у звязку із неможливістю судді Лопатіна А.В. бути присутнім у судовому засіданні призначеному на 21.06.2017 р., розгляд скарги ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Державної виконавчої служби призначено на 29.06.2017 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.06.2017 р. розгляд скарги ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Державної виконавчої служби відкладено на 06.09.2017 р.

23.08.2017 р. через канцелярію суду боржником подано заяву/ клопотання про зупинення судом реалізації арештованого майна з публічних торгів. Зупинення виконавчого провадження.

В судовому засіданні, розглянувши скаргу ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Державної виконавчої служби та заслухавши присутніх учасників судового процесу, судом встановлено наступне:

Скарга ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина ЛТД на дії органу ДВС України вмотивована наступним: з метою задоволення вимог стягувана ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» державним виконавцем здійснюється реалізація майна ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» шляхом проведення прилюдних торгів з продажу предмету застави/ іпотеки в межах процедури виконавчого провадження № 48868288, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». В рішенні господарського суду Київської області від 17.06.2015 р. Судом, відповідно до ст. 591 ЦК України, визначено, що початкова вартість предмета іпотеки/ застави за: Договором іпотеки від 18.08.2007 р. складає 2466720,00 грн.; Договором іпотеки від 29.04.2013р. складає 6412000,00 грн.; Договором іпотеки від 16.06.2011 р. складає 1042560,00 грн.; Договором іпотеки від 20.08.2007 р. складає 1525560,00 грн.; Договором застави основних засобів від 15.06.2011 р. складає 4578972,00 грн.; Договором застави основних засобів №12/Р1-01-00-3-0/242 від 15.06.2011р. складає 1187612,00 грн.; Договором застави основних засобів від 26.10.2011 р. складає 1828920,00 грн.; Договором застави основних засобів від 15.06.2011 р. складає 1812892,00 грн.; Договором застави основних засобів від 20.08.2007 р. складає 1222791,00 грн.; Договором застави транспортних засобів від 15.06.2011 р. складає 761118,00 грн. ТОВ ВКФ «Валентила, ЛТД», як боржник зацікавлений у тому, щоб після реалізації належного йому майна на прилюдних торгах, борги перед стягувачем та іншими кредиторами були максимально погашеними та було покрито всі витрати, які повязані з примусовим виконанням рішення суду, у звязку з чим, ТОВ ВКФ «Валентила, ЛТД» не погоджується з діями державного виконавця, який ініціював реалізацію рухомого та нерухомого майна на прилюдних торгах за початковою вартістю предмета іпотеки/ застави, що визначена в рішенні суду.

Крім того, в обґрунтування скарги на дії органу ДВС скаржник зазначає, що враховуючи викладені обставини, боржник звертався до державного виконавця з заявою від 22.03.2017 р. за № 83, в якій просив зупинити продаж рухомого та нерухомого майна ТОВ ВКФ «Валентина, ЛТД» на прилюдних торгах та залучити субєкта оціночної діяльності для проведення оцінки обєктів рухомого та нерухомого майна за: Договором іпотеки від 18 08.2007р., Договором іпотеки від 29.04.2013р., Договору іпотеки від 16.06.2011р., Договору іпотеки від 20.08.2007 р., Договору застави основних засобів від 15.06.2011 р., Договору застави основних засобів №12/Р 1-01-00-3-0/242 від 15.06.2011р., Договору застави основних засобів від 26.10.2011 р., Договору застави основних засобів від 15.06.2011 р., Договору застави основних засобів від 20.08.2007 р., Договору застави транспортних засобів від 15.06.2011 р., проте державний виконавець не задовольнив заяву боржника, відповідь не надав. Крім того, боржник не погоджується з діями державного виконавця та вважає, що своїми діями останній порушує права та господарські інтереси боржника, здійснюючи розпродаж рухомого та нерухомого його майна за заниженими цінами. В обґрунтування таких доводів боржник зазначає, що згода ТОВ ВКФ «Валентила, ЛТД» щодо реалізації майна за початковою вартістю предмета іпотеки/ застави, що визначена в рішенні суду, останнім не надавалася та з боржником по виконавчому провадженню - не узгоджувалася, в той час як, початкова ціна продажу, встановлена рішенням суду є, на думку боржника, заниженою. Виходячи з наведеного, боржник зазначає, що вказане є істотним, оскільки відповідно до положень ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» по здійсненню процедури реалізації майна вартість обєктів рухомого та нерухомого майна буде знижена до 50% та за згодою стягувача передана йому у власність, а від так боржник не матиме змоги розрахуватися по своїм зобовязанням з іншими кредиторами.

Разом з тим, стягувачем подано відзив на вищевказану скаргу боржника, в якому зазначає, що вважає вказану скаргу безпідставною та такою, що не відповідає чинному законодавству та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 121-2 ПІК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів. Скарги на рішення, дії та бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник, прокурор та орган державної виконавчої служби, приватний виконавець.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини першої ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

В п. 9.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 15.06.2011 № 6 вказано, що у рішеннях про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (іпотеки) господарські суди повинні зазначати дані, визначені в частині другій статті 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" і в частині першій статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Так, ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною першою ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку" й у ній потрібно зазначити, зокрема, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 р. у справі № 6-969цс16.

Відповідно до положень п.21 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, якщо вартість майна боржника визначено в рішенні суду, виконавець передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення визначення вартості чи оцінки такого майна, крім рішень про конфіскацію майна.

Відповідно до частини другої ст. 43 Закону України "Про іпотеку" початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

З аналізу вищевказаної норми законодавства, суд дійшов висновку, що необхідність визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність може виникнути у разі не зазначення такої ціни у судовому рішенні та при недосягненні згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Відповідно до абз. 1 п. 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5 (далі - Порядок), реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до абз. 2 п. 1 розділу II Порядку якщо вартість майна боржника визначено в рішенні суду, виконавець передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення визначення вартості чи оцінки такого майна, крім рішень про конфіскацію майна.

Таким чином, законодавством встановлено пріоритет норм Закону України "Про іпотеку" при здійсненні реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у виконавчому провадженні, у звязку з чим, у разі встановлення початкової ціни предмета іпотеки у рішенні суду, державний виконавець у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про іпотеку", Інструкції з організації примусового виконання рішень передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення оцінки такого майна.

Як вже зазначалось, рішенням господарського суду Київської області від 17.06.2015 р. позов задоволено, звернуто стягнення в сумі 26264394,18 грн. заборгованості за генеральною кредитною угодою №010/04/286.07К від 17.08.2007 р. з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, що укладені у її рамках, з якої: 22011949,43 грн. сума неповернутого кредиту; 3361873,67 грн. сума відсотків за користування кредитом; 675050,29 грн. пеня за неповернутий кредит; 215510,79 грн. пеня за несплачені відсотки за користування кредитом, на майно, передане в іпотеку та заставу; стягнуто з ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на користь ПАТ ОСОБА_1 Аваль 73080,00 грн. Крім того, вказаним рішенням встановлено початкову вартість переданого в іпотеку/ заставу майна ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД.

Вказане рішення не було оскаржене і набрало законної сили. Таким чином, в силу вимог чинного законодавства є обовязковим до виконання.

За таких обставин, суд, щодо тверджень боржника, що останній не погоджується з початковою вартістю майна виставленого на продаж та вважає необхідним проведення оцінки обєктів рухомого та нерухомого майна переданого в іпотеку/ заставу, на яке рішенням суду звернено стягнення, субєктом оціночної діяльності, зазначає наступне:

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. N 8 передбачено, що за змістом ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" N 3477-IV від 23.02.2006 р. встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Вищий господарський суд України в інформаційному листі N 01-8/1427 від 18.11.2003 р. "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" зазначив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60 від 22.11.2007).

Таким чином, з аналізу вищевказаного, судом встановлено, що оскільки рішенням господарського суду Київської області від 17.06.2015 р. у даній справі звернуто стягнення на майно, передане в іпотеку та заставу, та визначено початкову вартість продажу такого майна, у діях державного виконавця щодо виставлення на продаж майна ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД (на яке звернено стягнення за вказаним рішенням) за початковою вартістю, встановленою рішенням, жодних порушень не вбачається.

Згідно з ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 4-2 ГПК України встановлено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на все наведене вище, враховуючи, що судом не встановлено порушень в діях державного виконавця, які оскаржуються скаржником, стосовно реалізації майна боржника під час виконавчого провадження 48868288 з виконання рішення господарського суду Київської області від 17.06.2015 р., у суду відсутні правові підстави для задоволення скарги ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії органу Державної виконавчої служби України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, боржником 23.08.2017 р. подано заяву/ клопотання про зупинення судом реалізації арештованого майна з публічних торгів, зупинення виконавчого провадження. Вказана заява подана з посиланням на приписи частини пятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають, що оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Суд, розглянувши вказане клопотання (заяву) та проаналізувавши чинне законодавство, оцінивши подані сторонами документи, врахувавши всі обставини даної справи, дійшов висновку, що вказане клопотання (заява) не підлягає задоволенню, оскільки посилання ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на неправомірність дій державного виконавця щодо виставлення на продаж майна за вартістю, встановленою рішенням суду, є необґрунтованими.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

ухвалив:

1. Скаргу ТОВ виробничо-комерційної фірми Валентина, ЛТД на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України залишити без задоволення.

Суддя А.В. Лопатін