РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017Справа №910/11424/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

До Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім»

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача

ОСОБА_1

про стягнення 17 577,52 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Алендар Ю.І.- по дов.

від відповідача: Будя К.С. - по дов.

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» про стягнення 17 577,52 грн. страхового відшкодування, виплаченого заявником страхувальнику за договором №3-01 від 22.08.2016р. добровільного страхування наземного транспорту.

Ухвалою суду від 14.07.2017р. порушено провадження у справі №910/11424/17, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, справу призначено до розгляду на 08.09.2017р.

07.08.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

07.09.2017р. до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання 08.09.2017р. не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні 08.09.2017р. представники сторін надали пояснення по справі, а також подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Згідно з ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Суд, розглянувши клопотання представників сторін про продовження строків розгляду справи, дійшов до висновку про його задоволення.

В судовому засіданні 08.09.2017р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 18.09.2017р.

Представником позивача 14.09.2017р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.09.2017р. подав письмові пояснення по справі.

Представник третьої особи в судове засідання 18.09.2017р. не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Представником позивача у судовому засіданні 18.09.2017р. було надано усні пояснення по суті справи, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

За висновками суду, незважаючи на те, що третя особа не з'явилась у судове засідання 18.09.2017р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 18.09.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2016р. у місті Києві у провулку Гната Хоткевича, 1В сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1, керування яким здійснював ОСОБА_1, 2. Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2, керування яким здійснював ОСОБА_4.

Згідно постанови від 01.12.2016р. Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/14563/16-п дорожньо-транспортна пригода сталась в результаті порушення водієм автомобіля Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 вимог п.п.2.3 (Б), 16.12 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до договору №3-01 від 22.08.2016р. добровільного страхування наземного транспорту, страховиком майнових інтересів власника транспортного Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2, пов'язаних з володінням та користуванням транспортним засобом, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО».

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

11.11.2016р. страхувальник звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування. У вказаній заяві страхувальник просив страховика виплатити страхове відшкодування на рахунок станції технічного обслуговування.

11.11.2016р. представниками позивача було проведено огляд колісного транспортного засобу Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2, про що складено акт (протокол) огляду транспортного засобу від 11.11.2016р. За наслідками здійснення огляду вказаного автомобіля було встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 10.11.2016р., автомобілю Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2, було завдано пошкодження переднього бамперу та підсилювача переднього бамперу.

Згідно змісту рахунку №1028835_РФ_017628, виставленого станцією технічного обслуговування ДП «Авто ІНТЕРНЕШНЛ», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2 становила 18 577,52 грн.

16.11.2016р. представниками Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування та складено страховий акт №7039-02, зі змісту якого вбачається, що страховиком, за наслідками настання 10.11.2016р. страхового випадку, прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 18 577,52 грн.

Згідно наявного в матеріалах справи платіжного доручення №19837 від 16.11.2016р. Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування за договором №3-01 від 22.08.2016р. добровільного страхування наземного транспорту в розмірі 18577,52 грн. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок станції технічного обслуговування - ДП «Авто ІНТЕРНЕШНЛ» у відповідності до заяви страхувальника.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Зазначена правова норма також кореспондується зі статтею 993 Цивільного кодексу України.

В пункті 4 Постанови №6 від 27.03.1992р. Пленуму Верховного Суду України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів НОМЕР_3.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2016р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» з регресною вимогою №8529 від 28.12.2016р. про сплату страхового відшкодування в сумі 18577,52 грн.

Листом №1089 від 16.05.2017р. Приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» було повідомлено заявника про відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку регресу. При цьому, відмовляючи в задоволенні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», відповідач посилався на те, що останнім як страховиком, не визнано дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 10.11.2016р. у місті Києві у провулку Гната Хоткевича, 1В за участю транспортних засобів 1. Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1, керування яким здійснював ОСОБА_1, 2. Mazda CX-5, державний номер НОМЕР_2, керування яким здійснював ОСОБА_4, страховим випадком згідно полісу НОМЕР_3, оскільки означеним полісом було визначено особливі умови використання забезпеченого транспортного засобу, зокрема, допущення до керування осіб з водійським стажем не менше 3 років.

З огляду на невиплату Приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» страхового відшкодування в порядку регресу за наслідками настання 10.11.2016р. страхового випадку, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст.1 вказаного нормативно-правового акту страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування»; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Як вбачається зі змісту довідки №8136500 про дорожньо-транспортну пригоду, керування автомобілем Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1 здійснював ОСОБА_1. Аналогічні відомості наведено у постанові від 01.12.2016р. Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/14563/16-п.

Наразі, суд зазначає, що згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Проте, всупереч наведеного вище, наразі, матеріали справи не містять належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неправомірного володіння ОСОБА_1 забезпеченим транспортним засобом Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, виходячи зі змісту норми статті 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у даному випадку у суду відсутні підстави не вважати ОСОБА_1, як водія транспортного засобу Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1, особою, відповідальність якої застрахована згідно полісу НОМЕР_3.

При цьому, наявність у полісі НОМЕР_3 особливих умов використання забезпеченого транспортного засобу, зокрема, допущення до керування осіб з водійським стажем не менше 3 років, у даному випадку не нівелює права позивача у порядку регресу вимагати виплати страхового відшкодування за наслідками настання 10.11.2016р. страхового відшкодування саме від відповідача, а отже, не спростовує обов'язку останнього його сплатити.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що за приписами ч.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.

Проте, доказів того, що у даному випадку завдання шкоди особою, строк водійського стажу якого становить менше 3 років, передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, матеріали справи не містять.

Наразі, суд зауважує, що підстави відмови у виплаті страхового відшкодування визначено у ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно змісту вказаної статті підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров'я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; . неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, виходячи з системного аналізу умов вказаної статті вбачається, що вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини фізичної особи, строк водійського стажу якого складає менше трьох років, за наявності у полісі обов'язкового страхування відповідних особливих умов використання забезпеченого транспортного засобу, не є підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування. Аналогічну правову позицію підтримано Вищим господарським судом України у постанові від 19.04.2017р. Вищого господарського суду України по справі №910/16941/16.

Доказів наявності інших обставин, які у розумінні ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» могли б бути підставою відмови Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» у виплаті страхового відшкодування на вимогу позивача, у даному випадку матеріали справи не містять.

Отже, з огляду на наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та юридичної неспроможності заперечень відповідача стосовно відсутності підстав для виплати страхового відшкодування за наслідками настання 10.11.2016р. дорожньо-транспортної пригоди, з огляду на наявність у полісі НОМЕР_3, особливих умов використання забезпеченого транспортного засобу, зокрема, допущення до керування осіб з водійським стажем не менше 3 років.

З приводу розміру страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає, що статтею 29 Закону України «Про страхування» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

За змістом ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини 9.1 статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі ліміти.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Частиною 12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що ліміт відповідальності страховика за полісом НОМЕР_3 складає 50000 грн. (по майну), а розмір франшизи - 1000 грн.

Судом прийнято до уваги, що при розрахунку позовних вимог позивачем було враховано ліміт відповідальності страховика та зменшено розмір страхового відшкодування, заявленого до стягнення, на розмір франшизи, що передбачені полісом НОМЕР_3 (18577,52 грн. - 1000 грн. = 17577,52 грн.).

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю в сумі 17577,52 грн.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київський страховий дім» (04053, м.Київ, вул.Артема, будинок 37-41, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03680, м.Київ, вул.Казимира Малевича, будинок 31, ) суму страхового відшкодування в розмірі 17577,52 грн. та судовий збір в сумі 1600 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.09.2017р.

Суддя О.М. Спичак