ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017 року Справа № 904/6114/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представнирк, довіреність №Д-45/16 від 30.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №102 від 12.07.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/6114/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернейшнл", м.Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат", м.Кам'янське, Дніпропетровська область

про стягнення 59564792 грн. 31 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/6114/17 (суддя Манько Г.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернейшнл" основну суму боргу 49094280,20 грн., пеню згідно з п.8.7. Договору №15-0023-02 від 06.01.2015р. 4856198,50 грн., три проценти річних 977504,12 грн., інфляційних втрат 4636809,49 грн., судового збору в сумі 240000,00 грн.

Означене рішення вмотивоване тим, що вимоги позивача обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач - ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/6114/17 та в позові відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за п. 4.5. і п. 5.3. Договору №15-0023-02 належним та допустимим доказом наявності заборгованості є конкретний розрахунок-фактура, а доказом постачання товаротранспортна (товарна) накладна або залізнична накладна, проте позивач у позовній заяві або в розрахунку суми позову не посилався на будь-які рахунки-фактури та не вказав за якими саме рахунками-фактурами виникла заборгованість і взагалі не надав доказів направлення повного пакету документів необхідних для оплати. Вважає, що факт постачання продукції також не підтверджено, оскільки не надані первинні транспортні документи, які б свідчили про постачання продукції. За твердженням апелянта, аналогічні обставини склались і по договору №14-0053-02. На думку скаржника, суд дійшов хибного висновку про наявність заборгованості перед позивачем. Окрім цього звертає увагу, що суд без достатніх підстав застосував п.8.7. Договору №15-0023-02 та стягнув пеню у розмірі 4856198,50 грн., оскільки умовами цього пункту передбачено, що покупець сплатить пеню тільки за письмовою вимогою постачальника. Такої вимоги не було, тож і підстави для стягнення пені відсутні.

Позивач - ТОВ "Гір-Інтернейшнл" у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами відповідача та вважає, що факт відвантаження товару підтверджується видатковими накладними, до яких надані копії рахунків фактури, суми, дати та нумерації яких співпадають повністю. Зі свого боку вказує на те, що відповідачем не надано доказів щодо фактів ненадання позивачем рахунків-фактури та будь-яких претензій щодо кількості чи якості поставленого товару. Також зазначає, що письмова вимога про сплату пені не є обов'язковою для пред'явлення її позивачем та не позбавляє права на стягнення пені у судовому порядку. Позивач вважає рішення законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення господарського суду без змін.

В судовому засіданні 11.09.2017р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Додатково до матеріалів справи відповідачем надані клопотання про зменшення розміру пені та про надання відстрочки виконання судового рішення. Також представником відповідача заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання сторонам спору часу для узгодження та укладення мирової угоди.

Представник позивача в судовому засіданні 11.09.2017р. заперечував на задоволенні апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу, не заперечував на відкладенні розгляду справи для проведення сторонами перемов з приводу погашення заборгованості.

В судовому засіданні 11.09.2017р. оголошувалась перерва до 13.09.2017р.

В судовому засіданні 13.09.2017р. представник відповідача заявив повторне клопотання про відкладення розгляду справи для надання сторонам часу з укладення мирової угоди. Колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання відповідача, як необґрунтованому, оскільки можливе укладення між сторонами мирової угоди під час перегляду справи в апеляційному провадженні не може мати такого правового наслідку, як її затвердження апеляційним господарським судом, а тому ця обставина не перешкодою для оцінки судом апеляційної інстанції прийнятого у даній справі рішення суду першої інстанції на предмет його законності.

За результатами перегляду справи в судовому засіданні 13.09.2017р. оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернейшнл" (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат" (Покупець) укладено договір поставки №14-0053-02 від 13.01.2014р. (а.с.164-170 т.2) за умовами якого, Постачальник зобов'язується поставити і передати у власність Покупцеві вогнетривку продукцію, а Покупець прийняти та сплатити за неї визначену цим договором грошову суму. Предметом поставки є продукція, зазначена у Специфікаціях до Договору. Специфікації та додатки до них, після підписання сторонами є невід'ємними частинами договору (п.п. 1.1., 1.2., 1.3. Договору).

В пункті 2.1. договору зазначено, що загальна кількість продукції, яка підлягає поставці, одиниці виміру, асортимент, сортамент, номенклатура визначається Специфікацією за згодою сторін.

Ціни на продукцію встановлюються в гривнях і вказані в Специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до цього Договору. Ціни вказані на умовах поставки (п.5.1. і п.5.5. договору), якщо інше не обумовлено у відповідній специфікації. Загальна сума договору складається з суми всіх специфікацій, оформлених до цього договору. Вартість кожної партії продукції вказана в рахунку-фактурі на цю партію (п.п. 3.1., 3.4. Договору).

В розділі 4 Договору сторони встановили, що Покупець оплачує продукцію шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 30-ти календарних днів, з дати поставки, на підставі рахунку на оплату. В специфікаціях також можуть обумовлюватися інші терміни оплати. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.

Постачальник зобов'язується надавати Покупцю оформлені відповідно до вимог порядку їх заповнення, оригінали наступних документів:

- залізнична або товарно-транспортна накладна;

- рахунок;

- сертифікат якості на товар;

- податкова накладна.

Ненадання разом з продукцією або на протязі 2-х календарних днів з дати поставки вказаних документів покладає на Постачальника обов'язок відшкодувати Покупцю всі витрати, які виникли у останнього у зв'язку з цим.

В розрахункових і товарно-супровідних документах обов'язково вказувати номер цього договору, найменування вантажовідправника, Постачальника і Покупця. Відповідальність за їх оформлення покладається на Постачальника.

Договір вступає в силу з дати підписання сторонами і скріплення печатками та діє до 31.12.2014р. (п. 11.2. Договору).

В подальшому з аналогічними умовами між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернейшнл" (Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат" (Покупець) укладено договір поставки №15-0023-02 від 06.01.2015р. (а.с.105-112 т.2).

Договір вступає в силу з дати підписання сторонами і скріплення печатками та діє до 31.12.2015р. (п. 11.2. Договору).

Під час укладання та під час виконання вказаних договорів сторони підписали відповідні Специфікації, якими визначили найменування продукції, її кількість, вартість, код ЕНС, строки постачання, можливе відхилення від кількості, період постачання, умови оплати, виробник.

ТОВ "Гір-Інтернейшнл" на виконання умов договорів поставки №14-0053-02, №15-0023-02 та Специфікацій відвантажив ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" вогнетривку продукцію на загальну суму 135673731,61 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, довіреностями на отримання ТМЦ, рахунками на оплату, актами надання послуг тощо.

Позивач стверджує, що відповідач продукцію прийняв, проте повна оплата отриманої продукції відповідачем здійснена не була.

Відтак причиною цього спору є питання щодо наявності у відповідача невиконаних зобов'язань з оплати продукції за договорами поставки та сплати додаткових нарахувань і штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Частина 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач не визнає вимоги щодо заборгованості перед позивачем, вважає, що факт постачання продукції не підтверджено, оскільки не надані первинні транспортні документи, які б свідчили про постачання продукції. У своїй апеляційній скарзі відповідач вказує про ненадання йому позивачем, повного пакету товаророзпорядчих документів згідно з п.4.5. договорів поставки №14-0053-02, №15-0023-02, зокрема рахунків-фактур на оплату.

У відповідності до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Колегією суддів встановлено, що згідно наданих позивачем до матеріалів справи реєстру витратних накладних та оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 за період з 01.01.2014р. по 19.05.2017р. підтверджено постачання позивачем продукції загальною вартістю на суму 135673731,61 грн. та його часткова оплата відповідачем на суму 86578881,88 грн.

Таким чином, відповідач здійснював періодичну оплату поставленої продукції, але не в повному обсязі.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції позивач надав до матеріалів справи копії рахунків-фактур, згідно до яких у відповідності до умов п. 4.5. означених договорів поставки відповідач мав здійснювати оплату продукції, проте дійсно не надав доказів їх передання відповідачеві.

Разом із цим, як свідчать матеріали судової справи, відповідач з часу отримання продукції не скористався наданим йому нормами ст. 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів. Доказів відмови від договорів та повернення продукції позивачу, відповідачем суду не надано. Факт прийняття продукції без будь-яких зауважень та претензій посвідчується підписом довіреної особи відповідача та відтиском печатки підприємства на видаткових накладних та актах надання послуг.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012р. за №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо ненадання рахунку-фактури для оплати продукції, як і ненадання до матеріалів справи відповідних товарно-транспортних (перевізних) документів, не спростовують факту наявності боргу перед позивачем і не можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов'язань за вказаними договорами.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, яким визнано вимоги позивача щодо примусового стягнення заборгованості (основного боргу) в сумі 49094280,20 грн. обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання як сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.7. Договору №15-0023-02 від 06.01.2015р. сторони передбачили, що за порушення встановлених умовами Договору строків оплати Покупець, за письмовою вимогою Постачальника, сплатить пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, від суми невиконаного (несвоєчасно виконаного) зобов'язання за кожний календарний день прострочки виконання зобов'язань по Договору.

Позивачем нараховано відповідачу пеню за договором поставки №15-0023-02 від 06.01.2015р. у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає 4856198,50 грн.

Також, відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної вище норми закону позивач нарахував відповідачу по договорах №14-0053-02 і №15-0023-02 три проценти річних від суми боргу за весь час прострочення оплати продукції станом на 24.04.2017р. - 977504,12 грн. та інфляційні втрати за прострочення оплати продукції станом на 24.04.2016р. - 4636809,49 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині місцевий господарський суд виходив із того, що розрахунок пені, річних та інфляційних втрат відповідає діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги відповідача відносно необґрунтованості позовних вимог позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів відхиляє їх як необґрунтовані, виходячи з наступного.

В матеріалах справи наявні специфікації до вказаних договорів, які визначають певні строки оплати продукції за кожною специфікацією окремо: по факту поставки продукції на протязі 60-ти календарних днів, по факту поставки на протязі 30-ти календарних днів, по факту поставки продукції на протязі 20-ти календарних днів, по факту поставки продукції на протязі 15-ти календарних днів або не визначають строків оплати.

Судом встановлено, що наведені позивачем в розрахунках заборгованості періоди нарахування пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідають періодам утворення заборгованості щодо оплати кожної поставки продукції за відповідними специфікаціями і відповідач не спростував правильності цих нарахувань, зокрема шляхом подання суду відповідного контррозрахунку заборгованості.

Тому колегія суддів, доходить висновку, що здійснений позивачем розрахунки пені на суму 4856198,50 грн., інфляційних витрат на суму 4636809,49 грн. та трьох процентів річних на суму 977504,12 грн. - відповідає обставинам справи та приписам діючого законодавства.

Розглянувши подане відповідачем суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення суми пені за порушення строків оплати за договором на 80%, колегія суддів встановила, що в його обґрунтування відповідач посилається на те, що причинами неналежного виконання зобовязання з порушення строків оплати став важкий фінансовий стан відповідача, збитковість його господарської діяльності, що підтверджується Балансом (Звітом про фінансовий стан) на 31.12.2015р. та на 31.12.2016р., а також Звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2015 рік та за 2016 рік відповідно. Разом із цим відповідач посилався на те, що порушення зобовязань з боку відповідача не завдало збитків позивачу, не призвело до інших негативних наслідків ані позивачу, ані третім особам.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймачу рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні,; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобовязання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суд України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Дослідивши доводи відповідача, на підставі наданих ним доказів, керуючись ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням встановленого судом ступеню виконання зобов'язання та причин його неналежного виконання, колегія суддів доходить висновку, що відповідач не обґрунтував виключних обставин, які б давали суду можливість задовольнити його клопотання про зменшення пені, та не враховує, що обидві сторони ведуть господарську діяльність в однакових економічних умовах та несуть однаковий ризик настання негативних наслідків для їх діяльності.

Відповідно до положень п. 6 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

У пункті 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Дослідивши наведені відповідачем доводи в клопотанні про відстрочення виконання оскарженого у даній справі судового рішення на 3 місяці, колегія суддів не знаходить підстав для його задоволення, оскільки відповідачем не надано належних доказів для надання відповідних правових оцінок, які мають застосовуватися господарським судом у вирішенні питання про виключність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, а також про відсутність або недостатність грошових коштів для повного або часткового виконання цього судового рішення, про тимчасовий характер тих обставин, які перешкоджають виконанню судового рішення протягом саме трьох місячного строку, та можуть бути усунуті.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що господарським судом повно, всебічно та об'єктивно досліджені всі обставини справи в їх сукупності, їм надана належна правова оцінка, оскаржене рішення місцевого господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства, тому передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/6114/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складений та підписаний 14.09.2017р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна