ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.09.17р. Справа № 904/7532/17

За позовом Комунального підприємства Кам'янської міської ради "Тепломережі" (АДРЕСА_2)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2)

про стягнення заборгованості за договором № 549/56 на відпуск теплової енергії від 01.01.2010 у загальному розмірі 8 956 грн. 66 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 14.09.2017)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Старовойтова Я.В. - юрисконсульт (довіреність № 00.08.0216 від 19.11.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Кам'янської міської ради "Тепломережі" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором на відпуск теплової енергії № 549/56 від 01.01.2010 у загальному розмірі 10 856 грн. 66 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 9 440 грн. 26 коп. - основний борг;

- 90 грн. 40 коп. - пеня;

- 1 087 грн. 88 коп. - інфляційні втрати;

- 238 грн. 12 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на відпуск теплової енергії № 549/56 від 01.01.2010 в частині розрахунків за спожиту в період з лютого 2015 року по березень 2017 року теплову енергію у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 9 440 грн. 26 грн. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 5.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.04.2016 по 30.09.2016 в сумі 90 грн. 40 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по березень 2017 року у сумі 1 087 грн. 88 коп. та 3% річних за період прострочення з 21.03.2015 по 31.03.2017 у сумі 238 грн. 12 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 14.08.2017.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 45008/17 від 14.08.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази, які були витребувані ухвалою суду.

У судове засідання 14.08.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 14.08.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, витребуваних судом документів не надав.

При цьому, судом було зауважено, що в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи (а.с.58), у зв'язку з чим суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні 14.08.2017 виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Також судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, є необхідність у витребуванні додаткових доказів.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 14.08.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.09.2017, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх.суду 50624/17 від 14.09.2017), в якій позивач, керуючись правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором на відпуск теплової енергії № 549/56 від 01.01.2010 у загальному розмірі 8 956 грн. 66 коп., яка складається з наступних сум:

- 7 540 грн. 26 коп. - основний борг;

- 90 грн. 40 коп. - пеня;

- 1 087 грн. 88 коп. - інфляційні втрати;

- 238 грн. 12 коп. - 3% річних.

У вказаній заяві позивач зазначає, що зменшення розміру позовних вимог обумовлено частковою оплатою спожитої в спірний період теплової енергії до порушення провадження у справі, що не було враховано під час підготовки позовної заяви.

Отже, фактично, відповідач зменшив заявлену до стягненню суму основного боргу. При цьому, ціна позову фактично зменшилася.

Відповідно до пункту 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що позивачем вказану заяву подано з дотриманням норм Господарського процесуального кодексу України (щодо направлення заяви відповідачу), суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 8 956 грн. 66 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 50967/17 від 18.09.2017), в яких він зазначив, що відповідачем частково було погашено заявлену до стягнення заборгованість до порушення провадження у справі, та частково - після порушення, при цьому, станом на 15.09.2017 заборгованість відповідача складає 2 990 грн. 26 коп.

У судове засідання 18.09.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 18.09.2017 вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд зазначає наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.07.2017, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 51900, АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.56-57).

При цьому, конверт з ухвалою суду від 14.08.2017 був повернутий 29.08.2017 за зворотною адресою з довідкою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" форми 20 "Причина повернення: за закінченням встановленого строку зберігання".

Слід зазначити, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (пункт 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Так, господарський суд прийшов до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, а неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи відбулося саме з його волі та у зв'язку з недобросовісною поведінкою, що полягає у незабезпеченні своєчасного отримання поштової кореспонденції за своєю адресою реєстрації.

Також, суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 26.072017 та від 14.08.2017 були надіслані позивачу та відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: адреса реєстрації, на яку надсилалась кореспонденція суду відповідачу, підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.07.2017; ухвали надсилалися завчасно, ухвала суду від 26.07.2017 була отримана відповідачем завчасно, а отже, відповідач був обізнаний про розгляд даної справи судом, але не забезпечив своєчасного отримання кореспонденції за своєю адресою реєстрації під час надсилання ували суду від 14.08.2017.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Крім того, будь-яких клопотань чи заперечень протягом розгляду справи судом відповідач не подав.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Представником позивача у судовому засіданні 18.09.2017 було викладено зміст позовних вимог, з урахуванням їх зменшення, а також повідомлено суд про часткове погашення заборгованості відповідачем після порушення провадження справі. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також, представником позивача у судовому засіданні 18.09.2017 повідомлено, що станом на 15.09.2017 заборгованість відповідача складає 2 990 грн. 26 коп., на підтвердження чого до матеріалів справи була долучена картка рахунку відповідача. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.01.2010 між Комунальним підприємством "Дніпродзержинськтепломережа", правонаступником якого є Комунальне підприємство Кам'янської міської ради "Тепломережі" (далі - постачальник, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - споживач, відповідач) укладено договір на відпуск теплової енергії № 549/56 (далі - договір, а.с.14-17), предметом якого є продаж постачальником споживачеві теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання в кількості, у строки та на інших умовах, що зазначені у договорі (пункт 1.1. договору).

У пункті 9.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 01.01.2011, в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією із сторін.

Доказів розірвання чи визнання недійсним вказаного договору повністю або частково сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений договір на відпуск теплової енергії № 549/56 від 01.01.2010 за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, які підпадають під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Приписами статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

За умовами пункту 2.2. договору постачальник проводить відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання згідно з діючими ДБН по об'єктах споживача за адресою: вулиця Алтайська, 16; джерело Котел 56й квартал.

Початок та кінець опалювального періоду встановлюється рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради (пункт 2.1. договору).

На виконання умов договору у період з лютого 2015 року по березень 2017 року позивачем були надані відповідачу послуги з теплопостачання на загальну суму 9 958 грн. 16 коп., що підтверджується актами про постачання теплової енергії за вказаний період (а.с.29-42).

Також, на виконання умов договору позивачем було виставлено рахунки-фактури на оплату спожитої в період з лютого 2015 року по березень 2017 року теплової енергії на загальну суму 9 958 грн. 16 коп. (а.с.30, 43-50).

Супровідним листом № 00.09.0593/1 від 02.07.2015 акти наданих послуг та рахунки за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року були направлені відповідачу поштовим зв'язком, що підтверджується фіскальним чеком та поштовим описом вкладення (а.с.19-20).

Супровідним листом № 00.09.0333/1 від 02.03.2016 акти наданих послуг за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року були надіслані засобами поштового зв'язку для підпису та повернення одного примірника на адресу позивача, що підтверджується фіскальним чеком та поштовим описом вкладення (а.с.21-22).

Супровідним листом № 00.09.0467/1 від 24.05.2017 акти наданих послуг та рахунки за період з січня 2016 року по березень 2017 року були надіслані засобами поштового зв'язку для скріплення печаткою та повернення одного примірника на адресу позивача, що підтверджується фіскальним чеком та поштовим описом вкладення (а.с.23-25).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач надав визначені договором послуги, а відповідач їх прийняв у спірний період на загальну суму 9 958 грн. 16 коп., що підтверджується вказаними вище актами.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку, вартості та якості наданих послуг. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Згідно з нормами статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Також, законом визначений обов'язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

За умовами пункту 5.1. договору розрахунки за теплову енергію, що споживається проводяться в грошовій формі відповідно до тарифів встановлених рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради (облдержадміністрацією) або в іншій формі згідно з чинними законодавством. Рішенням ВК ДМР від 27.10.2009 № 528.

Тариф за 1 Гкал складає 766 грн. 26 коп. з ПДВ.

Інформація про зміну тарифів доводиться до споживача через засоби масової інформації і не є підставою для переукладення договору. Постачальник має право застосувати нові узгоджені тарифи без додаткової згоди із споживачем.

Розрахунковим періодом є календарний місяць, споживач самостійно одержує платіжну вимогу у постачальника, після 10-го числа наступного за розрахунковим місяця.

Споживач протягом розрахункового періоду сплачує постачальнику вартість зазначеної в договорі місячної кількості теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Остаточний розрахунок до 20 числа наступного за розрахунковим місяця.

Відповідно до пункту 5.2. договору всі розрахунки за договором виконуються на підставі платіжних вимог та двостороннього акту про постачання теплової енергії, що виписує постачальник споживачу. Двосторонній акт про постачання теплової енергії споживач підписує і один екземпляр повертає постачальнику в 5-ти денний термін. В разі неповернення акту у зазначений термін та відсутності мотивованої (письмової) відмови, кількість отриманої теплової енергії вважається беззаперечною та прийнятою до сплати.

Судом враховано, що доказів наявності мотивованої відмови від підписання актів, що були направлені позивачем з вказаними вище супровідними листами, матеріали справи не містять. Отже, кількість отриманої за ними теплової енергії вважається беззаперечною та прийнятою до сплати відповідачем.

Отже, в матеріалах справи містяться акти про постачання теплової енергії та платіжні вимоги за спірний період на загальну суму 9 958 грн. 16 коп.

При цьому, відповідачем зобов'язання в частині розрахунків за спожиту в період з лютого 2015 року по березень 2017 року теплову енергію у встановлений договором строк були порушені, відпущена теплова енергія була ним оплачена лише частково - в сумі 517 грн. 90 коп., що призвело до утворення заборгованості перед позивачем в сумі 9 440 грн. 26 коп.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог, відповідачем до порушення провадження у справі було проведено декілька оплат на загальну суму 1 900 грн. 00 коп., що підтверджується:

- випискою від 07.06.2017 на суму 500 грн. 00 коп. (а.с.71);

- випискою від 19.06.2017 на суму 400 грн. 00 коп. (а.с.71);

- випискою від 12.07.2017 на суму 500 грн. 00 коп. (а.с.71);

- випискою від 14.07.2017 на суму 500 грн. 00 коп. (а.с.71), внаслідок яких заборгованість зменшилась до 7 540 грн. 26 коп. Наявність вищевказаної суми боргу і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент порушення провадження у справі заборгованість відповідача перед позивачем за договором на відпуск теплової енергії № 549/56 від 01.01.2010 за спожиту в період з лютого 2015 року по березень 2017 року теплову енергію складала 7 540 грн. 26 коп.

Крім того, після порушення провадження у справі відповідачем було частково погашено заборгованість в сумі 4 550 грн. 00 коп., що підтверджується:

- випискою від 08.08.2017 на суму 2 300 грн. 00 коп. (а.с.71);

- випискою від 15.08.2017 на суму 1 250 грн. 00 коп. (а.с.71);

- випискою від 04.09.2017 на суму 1 000 грн. 00 коп. (а.с.71).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спожита позивачем в період з лютого 2015 року по березень 2017 року теплова енергія у повному обсязі відповідачем не оплачена, та станом на момент прийняття рішення у справі заборгованість відповідача складає 2 990 грн. 26 коп.

Судом зауважено, що провадження у даній справі було порушено ухвалою суду від 26.07.2017, а заборгованість в сумі 4 550 грн. 00 коп. погашалася відповідачем в період з 08.08.2017 по 04.09.2017, отже після порушення провадження у справі.

При цьому, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 4 550 грн. 00 коп. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати спожитої теплової енергії (пункт 5.1. договору) господарський суд встановив, що строк оплати спожитої в спірний період теплової енергії є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення залишку основного боргу в сумі 2 990 грн. 26 коп. обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів повної оплати спожитої в спірний період теплової енергії відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в сумі 2 990 грн. 26 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 2 990 грн. 26 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 2 990 грн. 26 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, у пункті 5.1. договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію нараховується пеня у розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Нарахування пені проводиться постачальником, після 20 числа наступного за розрахунковим місяця, при наявності заборгованості у споживача.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем в загальний період з 21.04.2016 по 30.09.2016 в сумі 90 грн. 40 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок пені, долучений позивачем до позовної заяви (а.с.11), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 90 грн. 40 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по березень 2017 року у сумі 1 087 грн. 88 коп. та 3% річних за період прострочення з 21.03.2015 по 31.03.2017 у сумі 238 грн. 12 коп.

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, зроблених позивачем, та встановлено, що під час їх проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди прострочення, арифметично розрахунки проведено також вірно. Отже, розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, долучені позивачем до позовної заяви, визнаються судом обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1 087 грн. 88 коп. та 3% річних в сумі 238 грн. 12 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі, оскільки спір, в тому числі, в частині стягнення основного боргу в сумі 4 550 грн. 00 коп. щодо якого провадження у справі припинено, доведено до судового розгляду з вини відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 основного боргу в сумі 4 550 грн. 00 коп.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (51900, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1, дата народження 07.10.1974) на користь Комунального підприємства Кам'янської міської ради "Тепломережі" (51914, Дніпропетровська область, м. Кам'янське, вулиця Тритузна, будинок 168; ідентифікаційний код 03342573) - 2 990 грн. 26 коп. основного боргу, 90 грн. 40 коп. - пені, 1 087 грн. 88 коп. - інфляційні втрати, 238 грн. 12 коп. - 3% річних, 1 600 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко