ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року Справа № 920/877/16
Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі :

головуючого суддіХодаківської І.П.,
суддівАлєєвої І.В.,
Яценко О.В.,
розглянувши
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Сумихімпром"
на постанову від 11.04.2017 Харківського апеляційного господарського суду
у справі№920/877/16 господарського суду Сумської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Сумихімпром"
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області
простягнення 5753,74 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача - не з'явились

Від відповідача - не з'явились

Від позивача (касатора) надійшло клопотання про розгляд справи без участі його повноважного представника.

У зв'язку з перебуванням судді Бакуліної С.В. у відпустці, справа слухається колегією суддів у складі: головуючий - Ходаківська І.П., судді - Алєєва І.В., Яценко О.В. (протокол автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2017).

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Сумихімпром" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області про стягнення 5753,74грн., з яких: 4740,58грн. основного боргу, 791,39грн. пені, 156, 10грн. інфляційних втрат, 65, 67грн. - 3% річних, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди державного майна №16 від 24.04.2000.

Рішенням господарського суду Сумської області від 16.03.2017 (суддя Коваленко О.В.) позов задоволено частково, стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області на користь ПАТ "Сумихімпром" 4740 грн. 58 коп. основного боргу, 156 грн. 10 коп. інфляційних витрат, 65 грн. 67 коп. - 3% річних, 1188 грн. 53 коп. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою колегії суддів Харківського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 у складі: Лакіза В.В., Бородіної Л.І., Камишевої Л.М. рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін.

ПАТ "Сумихімпром" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати в частині відмови у стягненні пені в сумі 791,39грн., прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу України, ст.231 Господарського кодексу України.

Розглянувши матеріали справи та касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 24.04.2000 між Сумським відкритим акціонерним товариством "Сумихімпром" (орендодавець) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області (орендар) укладено договір оренди державного майна №16, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлове приміщення загальною корисною площею 566,4 кв.м., яке знаходиться на балансі державного підприємства ВАТ "Сумихімпром", за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1, з метою розміщення офісу.

Згідно з п. 2.1 договору вступ орендаря у володіння та користування майном настає одночасно з підписанням сторонами цього договору та акту прийому-передачі вказаного майна.

Пунктом 10.1 договору визначено, що цей договір діє з 1 травня 2000р. по 1 травня 2009р. Цей договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках, передбачених чинним законодавством України (п.10.4 договору).

Відповідно до п. 10.6 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору протягом 1 місяця після закінчення строку він вважається продовженим на той самий строк і на умовах, які були передбачені цим договором.

В подальшому до договору оренди від 24.04.2000 за № 16 сторонами було укладено 19 додаткових угод.

Відповідно до додаткової угоди № 6 до договору оренди від 24.04.2000 за №16, у зв'язку з перейменуванням Відкритого акціонерного товариства "Сумихімпром" на Публічне акціонерне товариство "Сумихімпром", на основі рішення річних зборів акціонерів (протокол № 1-р від 11.04.2011), до всього тексту договору застосовано наступні зміни: змінено ВАТ "Сумихімпром" на ПАТ "Сумихімпром".

Рішенням господарського суду Сумської області від 03.12.2015 у справі №920/1053/15, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.02.2016, договір оренди державного майна від 24.04.2000 за № 16, який укладений між ПАТ "Сумихімпром" та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області, розірвано.

Посилаючись на те, що в період з 18.07.2015 по 25.02.2016 відповідачем в порушення умов договору не здійснено відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за водопостачання, водовідведення та електропостачання в розмірі 4740 грн. 58 коп., позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судами при розгляді справи встановлено доведеність наявності боргу в сумі 4740 грн. 58 коп., в зв'язку чим позов задоволено в цій частині, також стягнуто інфляційні та річні.

В касаційному порядку постанова апеляційної інстанції оскаржена в частині відмови у стягненні пені.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першої статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.2 договору (в редакції додаткової угоди № 18 до договору оренди від 24.04.2000 № 16) орендар здійснює відшкодування витрат орендодавця за надання комунальних послуг з обслуговування орендованого майна: - за водопостачання та водовідведення, а також за електропостачання (по показниках лічильників) згідно наданих рахунків. Кошти перераховуються відповідачем щомісячно на поточний рахунок позивача. Орієнтовна сума зазначених витрат на ІІ квартал 2015 складає 2950 грн. 00 коп.: за водопостачання та водовідведення - 700 грн. 00 коп. та за електропостачання 2250 грн. 00 коп. Сума витрат може бути зменшена або збільшена в залежності від фактичного споживання. Обсяг фактичного споживання встановлюється згідно з показниками засобів обліку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачу надсилались рахунки на оплату за водопостачання та водовідведення, електропостачання, як це передбачено умовами договору, проте вони залишені неоплаченими.

Позивачем на адресу відповідача надіслано лист-претензію від 16.03.2016 за №15-1151 з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 4740 грн. 58 коп. та повторну претензію від 29.06.2016 за №15-3007. Претензії не були задоволені відповідачем.

Враховуючи викладене, а також те, що доказів сплати боргу відповідачем судам не надано, суди дійшли висновку про задоволення позову в цій частині. Також суди, з посиланням на ст.625 Цивільного кодексу України дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 156,10 грн. інфляційних збитків та 65,67 грн. 3% річних в період з 21.03.2016 по 05.09.2016.

Щодо вимог в частині стягнення 791,39 грн. пені колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1 постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Судами встановлено, що сторони не передбачили в договорі оренди державного майна від 24.04.2000 за № 16 нарахування пені за порушення виконання грошового зобов'язання, не визначили розмір та базу нарахування пені, а тому обгрунтовано зроблено висновок, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 791,39 грн. пені є безпідставними.

При цьому, посилання в розділі 9 договору, що сторони за невиконання або неналежне виконання зобов'язань несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством, не є підставою для стягнення пені.

Що стосується посилання касатора на положення статті 231 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.6 цієї статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, тобто передбачене частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань, застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Проте, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом: якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Відповідно до пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (підпункт 2.2).

Таким чином, положення ст. 231 Господарського кодексу України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

З огляду на викладене, суди дійшли обгрунтованого дійшли висновку про відмову в позові в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, постанова апеляційної інстанції, якою залишено без змін рішення господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позову, відповідає нормам чинного законодавства і має бути залишена без змін.

Керуючись, ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" залишити без задоволення.

Постанову від 11.04.2017 Харківського апеляційного господарського суду у справі №920/877/16 Господарського суду Сумської області залишити без змін.

Головуючий суддя І. Ходаківська

Судді І. Алєєва

О. Яценко