РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/11854/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ-7"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами"

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Казак М.В. (довіреність)

від відповідача: Нещерет Д.Б. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ-7" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" (відповідач), в якому просить суд визнати недійсним договір № 01/02-16ц від 01.02.2016 про відступлення права вимоги, який укладений між Товариством обмеженою відповідальністю "Компанія з управління будівельними проектами "ГЕРЦ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, спірний правочин є договором факторингу, оскільки за умовами договору відбулось фінансування однієї особи за рахунок іншої. В той же час, враховуючи, що відповідач не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то такий правочин є недійсним, оскільки суперечить вимогам ч. 3 ст. 1079 ЦК України та ст. 1, 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 24.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11854/17 та призначено її до розгляду на 17.08.2017.

16.08.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що предметом спірного договору є відступлення (купівля-продаж) права вимоги, а не фінансування однієї сторони іншою під відступлення права вимоги. Також відповідач, як новий кредитор не отримав будь-якої додаткової грошової вигоди від первісного кредитора. Також відповідач посилається на висновок експерта від 14.08.2017 № 01-9/1-164, що спірний договір за своєю правовою природою не є договором факторингу.

17.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі та заява про застосування правових висновків Верховного суду України.

В судове засідання 17.08.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Судом в судовим засіданні 17.08.2017 було розпочато розгляд справи по суті в зв'язку з чим, представники сторін надали суду пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 розгляд справи відкладено на 12.09.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

08.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, у яких останній зазначає, що спірний договір також суперечить моральним засадам суспільства.

11.09.2017 від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

12.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 12.09.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.09.2017 проти задоволення позовних вимог заперечив.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 12.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.06.2013 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» та Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ-7" був укладений договір поставки № 0131.Д-16279.02, за умовами якого постачальник зобов'язався у порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця замовлений товар, який зазначається у підписаних сторонами специфікаціях до цього договору, а відповідач зобов'язався прийняти замовлений товар та здійснити його оплату у розмірі, порядку та у строки, передбачені даним договором (пункт 1.1 договору).

01.02.2016 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» (далі - цедент) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" (далі - цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 01/02-16Ц (далі - договір відступлення), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах цього договору цедент передає цесіонарію, а цесіонарій приймає право вимоги до ТОВ "БУДСВІТ-7" (далі - боржник), що належить цеденту, і стає кредитором за договором поставки № 0131.Д-16279.02 від 20.06.2013, укладеного між цедентом та боржником.

Згідно з п. 1.2 договору відступлення, цесіонарій одержує право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за основним договором щодо сплати грошових коштів в сумі 642541,01 грн.

Відповідно до п. 1.7 договору відступлення, з моменту підписання сторонами даного договору права та зобов'язання цедента за основним договором припиняються.

Положеннями п. 2.1 договору відступлення встановлено, що відступлення права вимоги за даним договором здійснюється цедентом на користь цесіонарія на оплатній основі.

В строк до 29.02.2016 цесіонарій сплачує цеденту кошти в розмірі 642541,01 грн. Кошти можуть сплачуватись в безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок цедента або іншим не забороненим чинним законодавством України шляхом. Грошові зобов'язання за договором відступлення можуть бути припинені також шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (п. 2.2 договору відступлення).

Згідно з п. 6.1 договору відступлення, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

В подальшому ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц», яке було перейменоване на ТОВ «Рік Закарпаття» припинено, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (дата запису: 04.11.2016;номер запису: 8003890).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що спірний договір відступлення права вимоги (цесії) № 01/02-16Ц підлягає визнанню недійсним, оскільки містить ознаки договору факторингу. Однак відповідач не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому такий правочин є недійсним, оскільки суперечить вимогам ч. 3 ст. 1079 ЦК України та ст. 1, 4, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивачем оспорюється дійсність договору відступлення права вимоги (цесії) № 01/02-16Ц.

Відповідно до ст. 512, 513 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію НБУ на провадження даної діяльності.

Відмінності між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укладення відповідної угоди купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий результат угоди про передачу права вимоги. Отже, виходячи з вищевикладеного, відступлення права вимоги (цесія) це угода (правочин) в наслідок якої відбувається заміна особи на активній стороні зобовязання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення. Цесія - це правонаступництво цесіонарія в праві цедента.

Натомість значення фінансування під відступлення грошової вимоги полягає в тому, що клієнт не чекаючи настання строку платежу свого боржника, отримує ці кошти від фінансового агента. Тим самим клієнту надається можливість використати отримані кошти на свої потреби.

Зацікавленість фінансового агента в даному договорі проявляється в тому, що він фінансує клієнта, отримуючи за це винагороду.

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Положення частини 1 статті 1073 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, повязаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, зазначивши, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі їй у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. у справі №6-301цс15.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що останній не містить ознак договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зокрема, судом встановлено, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги, сторони керувалися положеннями статей 512-519 Цивільного кодексу України.

При цьому, в пункті 2.2. спірного договору сторони погодили, що за відступлене право вимоги відповідач сплачує цеденту грошову суму у розмірі 642 541,01 грн., яка дорівнює розміру отриманого відповідачем за договором права вимоги, інших платежів спірним договором не передбачено.

Суть договору факторингу в першу чергу полягає в наданні фінансових послуг, а не в переході права грошової вимоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Згідно позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 16 лютого 2016 року у справі № 910/17428/15, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

Умови спірного договору передбачають можливість припинення грошового зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

02.03.2016 між ТОВ «Компанія з управління будівельними проектами «Герц» та Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" укладено угоду № 02/03-16 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1.10 якого зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕРЦ" Компанія з управління будівельними проектами" зі сплати грошових коштів за договором цесії № 01/02-16Ц від 01.02.2016 припиняються в повному обсязі.

Отже, з моменту проведення зарахування між відповідачем та цедентом, грошові зобов'язання сторін припинилися, що додатково свідчить про те, що укладений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Судом встановлено, що оспорюваний договір не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, як і не передбачає отримання відповідачем будь-якої плати за таке відступлення.

Продаж права грошової вимоги на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-43гс14, та Вищий господарський суд України в постанові від 30 листопада 2010 року у справі №36/81пд.

Більше того, з норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається позивач, випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин суд дійшов висновку про те, що договір № 01/05-16від 01.02.2016 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 09.08.2016 у справі № 911/1079/16.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, про що свідчить рішення Господарського суду Сумської області від 24.10.2016 р. у справі №920/770/16, відповідно до якого з позивача на користь відповідача стягнуто 642 541,01 грн. заборгованості.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача на постанови Верховного суду України у справах №№ 3-266гс16, 3-238гс16, 3-253гс16, 3-291гс16, оскільки правовідносини у даній справі є відмінними від правовідносин у справах 3-266гс16, 3-238гс16, 3-253гс16, 3-291гс16.

Так, Верховний Суд України при розгляді справи № 3-226гс16 від 13.04.2016 зробив правовий висновок з приводу фінансування до отримання коштів новим кредитором від боржника та визнав, що факторингом є договір в якому кредитор зобов'язався відступити (передати) новому кредитору за цим договором право вимоги до боржника, а новий кредитор зобов'язався сплатити кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору та набути означене право вимоги за договором оренди нежитлового приміщення.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "БУДСВІТ-7".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18.09.2017.

Суддя С.О. Турчин