ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. Справа № 920/282/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Камишева Л.М., суддя Плахов О.В.,

при секретарі Кладько А.С.,

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Краснонос О.В. - за довіреністю від 29.03.2017р.,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод", смт. Ямпіль, Сумська область (вх.№1066С/1-18) на рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпекстранс Груп", м.Черкаси,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод", смт. Ямпіль, Сумська область,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Львів,

про стягнення 25591 грн. 32 коп.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17 (суддя Коваленко О.В.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпекстранс Груп" 21000 грн. 00 коп. заборгованості по сплаті ставки за перевезення, 1208 грн. 22 коп. процентів, 1127 грн. 67 коп. пені, 443 грн. 10 коп. інфляційних збитків, 1486 грн. 72 коп. судового збору; в іншій частині в позові відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод", смт. Ямпіль, Сумська область з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити; судові витрати, пов'язані з розглядом апеляційної скарги покласти на ТОВ "Імпекстранс Груп".

В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач вказує, що на момент надання послуг по перевезенню вантажу (20.12.2016року) між сторонами не була узгоджена їх вартість, зважаючи на те, що позивач в односторонньому порядку, без узгодження з відповідачем змінив умови перевезення і надав послуги по перевезенню автомобілем (IVECO BC 3887 EA/BC 1798 XP) одночасно іншим замовникам, без розподілення вартості перевезення між всіма замовниками пропорційно, що виключає обов'язок замовника здійснювати оплату у визначеному позивачем розмірі. Крім того, відповідач в обґрунтування неправомірного нарахування позивачем пені, процентів та інфляційних збитків, вказує, що з визначеного в п.п. 4.5, 4.6 договору порядку здійснення розрахунків за надання послуг, не вбачається, що сторонами встановлено строк (термін) проведення оплати, у зв'язку з чим у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України позивач був зобов'язаний письмово встановити для відповідача строк (термін) для виконання зобов'язань по проведенню розрахунків.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпекстранс Груп" просить апеляційну скаргу ТОВ "Ямпільський ливарний механічний завод" залишити без задоволення, рішення господарського суду Сумської області від 20.07.2017р. - без змін (вх.№ 7872 від 26.07.2017р.). Обґрунтовуючи свою позицію у справі позивач вказує, що між сторонами було досягнуто згоди щодо організації здійснення перевезення, умови якого конкретизовано та зазначено у заявці № 1/ch від 15.12.2016р., зміст якої містить необхідну інформацію, як є достатньою для виконання сторонами взаємних прав та обов'язків (умови надання послуги та її оплата). Крім того, позивачем подано клопотання про розгляд апеляційної скарги ТОВ "Ямпільський ливарний механічний завод" за відсутності представника ТОВ "Імпекстранс Груп".

На підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2017р. у зв'язку перебуванням судді Бородіної Л.І. у відпустці для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Камишева Л.М., суддя Плахов О.В.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Представник позивача в судове засідання не з'явився.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника ТОВ "Імпекстранс Груп" за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника ТОВ "Ямпільський ливарний механічний завод", перевіривши правильність застосування господарським судом Сумської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

23.11.2016р. між ТОВ "Імпекстранс Груп" і ТОВ "Ямпільський ливарний механічний завод" за допомогою засобів електронного зв'язку було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні (далі за текстом - "договір"), відповідно до умов п. 1.1 якого відповідач замовляє, а позивач надає послуги з міжнародних і внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також по організації таких перевезень.

Згідно п. 1.2 договору позивач надає експедиторські послуги (планування перевезень, підбір та надання необхідного транспорту); здійснює перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному і внутрішньому сполученні на підставі відповідних заявок (додаток №1 до договору). Конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці відповідача і узгоджуються з позивачем.

Зі змісту п. 1.3 договору вбачається, що підтвердженою вважається заявка, підписана представниками сторін і скріплена печатками (штампами) відповідача і позивача. Підтверджена заявка обов'язкова для виконання сторонами і є невід'ємною (обов'язковою) частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.2 договору детальні умови по кожному замовленню обговорюються сторонами та зазначаються в заявці. Допускається отримання заявки по факсимільному зв'язку або електронною поштою, така заявка має юридичну силу.

Відповідно до п. 4.1 договору ціни встановлені в національній валюті України - гривні. Ціна фрахту (ставка за перевезення) узгоджуються сторонами в заявках і вказуються у рахунках-фактурах експедитора. Ціна фрахту включає в себе плату експедитору та витрати останнього на оплату послуг (робіт) інших осіб (перевізників тощо), залучених до виконання цього договору, на оплату зборів(обов'язкових платежів), що сполучаються при виконанні договору транспортного експедирування (п. 4.2 договору).

Згідно п. 4.6 договору розрахунок із експедитором здійснюється відповідачем у безготівковій формі, шляхом переказу узгодженої суми на поточний рахунок позивача на підставі рахунку та акту виконаних робіт, чи по передоплаті згідно факсокопії (сканкопії) рахунку.

Як зазначає позивач, 15 грудня 2016 року за ініціативи відповідача сторонами було узгоджено умови перевезення та підписано заявку на перевезення вантажу міжнародного сполучення №1/ch (далі за текстом - "заявка"), за допомогою засобів електронного зв'язку сторони обмінялися сканованими копіями примірників заявки.

Згідно умов заявки сторони домовились, що: 1) маршрут перевезення: Україна-Франція; 2) дата та час завантаження: 10:00 година 19.12.2016; 3) строк доставки вантажу: по прибуттю; 4) вид вантажу: запасні частини; 5) ставка за перевезення: 42000 грн. 00 коп.; 6) доставка вантажу здійснюється за двома адресами (місцями розвантаження); 7) умови розрахунку: безготівковий розрахунок, сплачується відповідачем із розрахунку 50% ставки за перевезення (21000 грн. 00 коп.) по факту прибуття автомобіля під завантаження, інша 50% ставки за перевезення (21000 грн. 00 коп.) по факту доставлення вантажу одержувачем.

16.12.2016 р. відповідач перерахував позивачу першу частину ставки за перевезення в розмірі 21000 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №333.

20.12.2016 р. вантаж відповідача було прийнято до перевезення, 11.01.2017 - доставлено до місць призначення/розвантаження та передано/вручено кінцевим одержувачам, якими прийнято без зауважень (п. 24 CMR, а.с. 27).

Позивач наголошує на тому, що всупереч взятим на себе обов'язкам, відповідач 11.01.2017 р. не сплатив позивачу другу частину ставки за перевезення в розмірі 21000 грн. 00 коп. і станом на день розгляду справи заборгованість не сплачена.

13.01.2017 р. відповідачем за допомогою засобів електронного зв'язку було направлено позивачу лист-претензію щодо пошкодження вантажу під час його перевезення та відмову у зв'язку з цим сплатити залишкову суму боргу.

16.01.2017 р. позивачем засобами електронного зв'язку було надіслано відповідь, якою відхилено претензію відповідача, у зв'язку з чим позивач вимагав оплати 21000 грн. ставки за перевезення, у здійсненні чого відповідач відмовився.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що відповідачем не подано доказів сплати боргу в розмірі 21000 грн. 00 коп. або обґрунтованих заперечень вимогам позивача, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору, а згідно вимог статті 610 цього ж Кодексу, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина ж 1 статті 903 вищевказаного Кодексу передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 929 ЦК України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

За частинами першою, другою статті 306 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 908 ЦК України умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно статті 920 вказаного кодексу, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

В обґрунтування своїх заперечень проти заявленого позову апелянт посилається на те, що ТОВ "Ямпільський ливарний механічний завод" на момент виникнення спірних правовідносин не перебував у договірних відносинах із позивачем, оскільки домовленість про співробітництво не було викладено у єдиному документі, а перебував у договірних відносинах з перевізником - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, залученою до розгляду справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

В заперечення щодо доводів відповідача судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять доказів укладення між відповідачем та ФОП ОСОБА_4 договору про надання послуг з перевезення вантажу, про що також заперечує останній в письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи (а.с. 157,158).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні №08062016/1L від 08.06.2016 р., укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_4, відповідно до якого останній окрім іншого зобов'язувався приймати і доставляти ввірені йому вантажі до пункту призначення, і передавати їх уповноваженим вантажоодержувачам. Позивач та третя особа погодили, що останній виступає від свого імені, а позивач від свого, проте за дорученням (завданням) своїх контрагентів, з якими укладає договори про надання послуг експедирування.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується обставина виникнення спірних правовідносин в межах виконання договору про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 23.11.2016р. № 25102016/2ch, з приводу врегулювання яких позивач (експедитор) звернувся до господарського суду з даним позовом.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вищевказаного договору, сторонами складено заявку №1/ch від 15.12.2016р., якою деталізовано умови поставки товару (визначено маршрут міжнародного перевезення, найменування вантажу, марка та номер транспортного засобу, розмір та строки оплати, строки поставки тощо).

Вказана заявка має підписи на печатки договірних сторін, що не спростовано сторонами у справі в порядку ст.ст. 33, 34 ГПК України, що наділяє вказаний документ юридичною силою, як такий, що є обов'язковим для виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 13.01.2017р. № 4 ТОВ «Ямпільський ливарний механічний завод», який було направлено на адресу відповідача (а.с. 28) визнає факт проведення ним попередньої оплати 50% від вартості доставки вантажу згідно виставленого рахунку-факту №0000796 від 16.12.2016р. на суму 21000,00 грн. (довідка ПАТ «Перший український міжнародний банк» від 16.03.2017р. № CR/5 (а.с. 34), що також підтверджує узгодження сторонами ціни надання послуг.

Пунктом 2.4 договору визначено, що факт виконання кожного автомобільного перевезення підтверджується шляхом підписання сторонами відповідних актів виконаних робіт, на підставі яких здійснюються розрахунки між сторонами. У випадку відсутності підпису відповідача на акті виконаних робіт, факт виконання робіт підтверджується CMR.

За наслідками наданих послуг на адресу відповідача позивачем було направлено акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 11.01.2017р. та рахунок-фактуру від 16.12.2016р. № СФ-0000796 на суму 42000,00 грн., які з боку відповідача підписано не було, а також копії товарно-транспортних накладних CMR №№ 2012, 2112, 2212 (а.с. 23-27, 39, 40).

Щодо посилань відповідача на те, що перевезення на транспортному засобі з реєстраційним номером СВ3545АТ, який зазначено в рахунку та акті здачі-приймання робіт (надання послуг) позивача не здійснювались, як підстави для відсутності обов'язку проведення оплати, судова колегія зазначає наступне.

З пояснень позивача вбачається, що у наданих відповідачу рахунку-фактурі №СФ-0000796 від 16.12.2016 та акті №ОУ-0000045 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 11.01.2017 р. позивачем помилково було зазначено про те, що перевезення здійснювалось транспортним засобом з реєстраційним номером СВ3545АТ у зв'язку з тим, що між сторонами вже існували аналогічні договірні відносини у 2015 році. В подальшому відповідачу були надіслані два примірники актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 11.01.2017, рахунок-фактуру №СФ-0000796 від 16.12.2016р. у паперовій формі з виправленими зазначених у них помилки.

Разом з тим, з міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) №2012, 2112,2212, які 15.03.2017 р. були отримані відповідачем, у розділі 16 було зазначено вірні номери транспортного засобу, а саме: ВС3887ЕА/ВС1798ХР.

За умовами п. 2.3 укладеного між сторонами договору визначено, що міжнародні автомобільні перевезення вантажів виконуються відповідно до положень чинних Конвенцій про міжнародні перевезення, а також відповідно до вимог чинних на території України нормативних актів.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" укладені і належним чином ратифіковані вони становлять невід'ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, а якщо міжнародним договором України, укладення якого відбулося у формі закону, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Законом України від 01.08.2006р. "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції.

Відповідно до ст. 1 п. 1 Конвенції остання застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Отже, зважаючи на обставини справи, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції.

Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ), до якої Україна приєдналась 01.08.2006 р., закріплює форму міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR), яка підтверджує факт приймання-передачі вантажу та наявність договірних відносин між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем), а також умови перевезення вантажу на основі положень Конвенції.

За змістом статті 30 вказаної вище Конвенції якщо одержувач приймає вантаж без належної перевірки його стану разом з перевізником або не робить заяви перевізнику, яка вказує на загальний характер втрат або пошкоджень, щонайпізніше в момент прийняття вантажу у випадку, коли втрата або пошкодження є очевидними, і не пізніше семи днів від дня отримання вантажу, виключаючи недільні та святкові дні, у випадку, коли втрата або пошкодження не є очевидними, то факт отримання ним вантажу є первинним доказом того, що він отримав вантаж у такому стані, який описано у вантажній накладній. У випадку втрати або пошкодження, які не є очевидними, відповідна заява повинна бути зроблена у письмовій формі.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами встановлено обставини отримання вантажоодержувачем вантажу 11.01.2017р. за міжнародними товарно-транспортними накладними від 20.12.2016р. №№ 2012, 2112, 2212, що не спростовується сторонами у справі, місцевий суд з урахуванням положень п. 2.4 договору, дійшов правомірного висновку про доведеність позивачем факту надання послуг з перевезення вантажу в повному об'ємі та наявність підстав для остаточної оплати відповідачем, як замовником перевезення за заявкою №1/ch від 15.12.2016р., вартості здійсненого позивачем міжнародного перевезення вантажу в межах договору транспортного експедирування від 23.11.2016р. в розмірі 21000,00 грн.

При цьому, посилання відповідача на псуванням вантажу з вини перевізника, а також здійснення перевезення у складі збірного вантажу не підтверджуються наявними матеріалами справи.

За умовами п. 4.5 договору порядок і строк оплати обговорюються в разовій заявці, яка направляється експедитору перед кожним перевезенням (групою однотипних перевезень). В свою чергу, замовник у відповідності до п. 3.2.3 договору зобов'язаний своєчасно, в строки, обумовлені в кожному окремому випадку виконувати розрахунки з експедитором.

Зважаючи на те, що сторонами договору в заявці від 15.12.2016р. № 1/ch було обумовлено умови оплати, а саме 50% за фактом доставки вантажу, з 12.01.2017р. відбулось прострочення опати з наданої позивачем послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача 2940,00 грн. пені, нарахованої за період з 12.01.2017 по 23.03.2017 р., судова колегія зазначає наступне.

За приписами частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положеннями частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно з п. 6.5 договору в разі порушення відповідачем строків розрахунку з позивачем він сплачує на користь позивача пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Враховуючи те, що розрахунок пені виконано позивачем неправильно, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1127, 67 грн. пені, нарахованої за період з 12.01.2017р. по 23.03.2017р.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ч. 4 ст. 232 Господарського кодексу України відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1208,22 грн. 30% річних, оскільки останні нараховані в межах діючого законодавства України, передбачені п. 3 додаткових умов заявки №1/ch від 15.12.2016р. у випадку прострочення платежу відповідачем.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Пунктом 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р.

Відповідно, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з 12.01.2017р. по 23.03.2017р. на заборгованість зі сплати наданих послуг, в межах визначеного позивачем періоду, колегія судів апеляційного господарського суду дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних збитків в розмірі 443,10 грн.

За таких обставин, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та дослідивши обставини справи в їх сукупності, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає доводи, наведені в скарзі, такими, які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та є підставою для скасування оскарженого рішення.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ямпільський ливарний механічний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2017р. у справі №920/282/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 19.09.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.М. Камишева

Суддя О.В. Плахов