ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017р. Справа № 917/685/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Полтавської міської ради, вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Дігорський", пр-т Першотравневий, 17-б, м. Полтава, 36000

2. Управління майном комунальної власності міста, вул. Соборності, 36, м. Полтава, 36000;

3. Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради, 36000, м. Полтава, вул. Соборності, 36;

4. Головне Управління державної казначейської служби України в Полтавській області, 36000, м. Полтава, Шевченка,1

про стягнення 17820,00 грн.

Суддя Семчук О.С.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Дзюбло О.І. (довіреність № 04-2-17/2/3072 від 30.12.2015р.);

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дігорський": не з'явився;

2. Управління майном комунальної власності міста: Янченко Я.В. (довіреність № 01-05/01.1-11/572 від 17.07.2017р.)

3. Бюджетно-фінансового управління виконавчого комітету Полтавської міської ради: Кагамлик Т.А. (довіреність № 01-01/03/26 від 10.01.2017р.);

4. Головного Управління державної казначейської служби України в Полтавській області: Ткаченко А.М. (довіреність № 15-07/7032 від 01.09.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач/ ФОП ОСОБА_1.) звернулась до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Управління майном комунальної власності міста про стягнення 17820,00 грн. безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що нею помилково були здійснені платежі, які відповідачем отримані безпідставно.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 15.05.2017р. порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 11.05.2017р., а також залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Полтавську міську раду та Товариство з обмеженою відповідальністю "Дігорський".

06.06.2017р. суд відклав розгляд справи на 04.07.2017р.

Ухвалою суду від 04.07.2017р. за клопотанням позивача первісний відповідач був замінений на Полтавську міську раду в порядку ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління майном комунальної власності міста та в зв'язку з цим відкладено розгляд справи на 19.07.2017р.

19.07.2017р. розгляд справи було відкладено на 31.08.2017р. у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача.

Ухвалами від 31.08.2017р. суд за клопотанням відповідача залучив третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради і Головне Управління державної казначейської служби України в Полтавській області та в зв'язку з цим за клопотанням відповідача продовжив строк вирішення спору на 15 днів і відклав розгляд справи на 13.09.2017р.

В судове засідання 13.09.2017р. представники позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дігорський" не з'явилися.

Позивач належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується відповідним підписом його представника.

Товариству з обмеженою відповідальністю "Дігорський" була надіслана копія ухвали суду від 31.08.2017р. за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві. Докази отримання ТОВ "Дігорський" вказаної копії ухвали в матеріалах справи відсутні.

Згідно п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Адреса ТОВ "Дігорський" зазначена у позовній заяві відповідає його місцезнаходженню, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином ТОВ "Дігорський" належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на наявність між позивачем і ТОВ "Дігорський" домовленості щодо сплати позивачем орендної плати по договору № 33/6 від 09.09.2015р.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Дігорський" у листі від 22.06.2017р. просила проводити розгляд справи без її представника та повідомила, що платежі від 03.02.2016р. на суму 9900 грн. і від 03.03.2016р. на суму 7920 грн. нею не здійснювались, хто вносив вказані платежі їй не відомо.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління майном комунальної власності міста вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Бюджетно-фінансове управління виконавчого комітету Полтавської міської ради у поясненнях від 13.09.2017р. підтверджує, що спірні грошові суми дійсно надійшли до загального фонду міського бюджету.

В судовому засідання представники відповідача та Управління майном комунальної власності міста проти позову заперечували.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного Управління державної казначейської служби України в Полтавській області в судовому засіданні повідомила, що Головне Управління державної казначейської служби України в Полтавській області не є розпорядником коштів Полтавської міської ради. Контроль за обліком находжень до бюджету м. Полтави здійснює Управління державної казначейської служби України в м. Полтаві.

В судовому засіданні 13.09.2017р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників учасників судового процесу, суд

ВСТАНОВИВ:

11.06.2014р. між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди № 26/2 нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Вказаний договір відповідно до п. 7.1. діяв в період з 11.06.2014р. по 31.12.2014р. Згідно п. 7.2. договору, умови цього договору зберігають силу протягом усього строку дії договору, а в частині зобов'язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов'язань.

ФОП ОСОБА_1 заявою від 01.12.2014р. просила Управління майном комунальної власності міста розірвати договір оренди № 26/2 з 01.12.2014р.

Враховуючи звернення позивача між сторонами договору оренди була укладена додаткова угода до договору, згідно з якою договір оренди № 26/2 від 13.06.2014р. припиняє дію з 01.12.2014р.

Відповідно до відомості нарахувань та сплати орендної плати за нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, станом на 01.12.2015р. за ФОП ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі та ПДВ відсутня.

Незважаючи на це, ОСОБА_1 було здійснено два платежі 03.02.2016р. на суму 9900 грн. та 03.03.2016р. на суму 7920 грн. на рахунок ГУ ДКСУ у Полтавській області, одержувач УДКСУ у м. Полтава, в рахунок орендної плати. Як стверджує позивач, вказані платежі були здійснені нею помилково. При цьому позивачем пізніше стало відомо про те, що сплачені нею кошти без достатніх правових підстав зараховано в рахунок оплати орендної плати по договору № 33/6 від 09.09.2015р., що укладений між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський".

Представник позивача в грудні 2016 року звернувся з претензією до Управління майном комунальної власності міста про повернення помилково сплачених грошових коштів на суму 17820,00 грн.

Управління майном комунальної власності міста грошові кошти позивачу не повернуло.

У зв'язку з тим, що грошові кошти, перераховані позивачем до Полтавського міського бюджету, позивач в процесі розгляду справи заявив клопотання про заміну відповідача на Полтавську міську раду. Ухвалою суду від 04.07.2017р. за клопотанням позивача первісний відповідач був замінений на Полтавську міську раду.

Оскільки позивачем в письмовому вигляді не сформульовано вимогу до Полтавської міської ради, суд розглядає вимогу позивача до Полтавської міської ради в тій же формі, що була пред'явлена позивачем в позовній заяві до первісного відповідача, тобто про стягнення 17820,00 грн., як безпідставно набутих.

Відповідач позов заперечує, посилаючись на те, що кошти в сумі 17820,00 грн. набуті ним на підставі договору оренду № 33/6 від 09.09.2015р., укладеного між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський".

Так, судом встановлено, що 09.09.2015р. між Полтавською міською радою, в особі Управління майном комунальної власності міста та ТОВ "Дігорський" дійсно було укладено договір № 33/6 оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Строк дії договору встановлено з 09.09.2015р. по 31.12.2017р. (п. 7.1. договору № 33/6).

Згідно наданих позивачем копій квитанцій:

- квитанцією № 0.0.499847308.1 ОСОБА_1 03.02.2016р. сплатила на рахунок ГУ ДКСУ у Полтавській області, отримувач УДКСУ у м. Полтава 9900,00 грн., вказавши призначення платежу: сплата за оренду приміщення за адресою АДРЕСА_2 за листопад 2015р. (рах. № 2998 від 09.12.2015р.);

- квитанцією № 0.0.515187414.1 ОСОБА_1 03.03.2016р. сплатила на рахунок ГУ ДКСУ у Полтавській області, отримувач УДКСУ у м. Полтава 7920,00 грн., вказавши призначення платежу: плата за оренду майнових комплексів та іншого майна, що у комунальній власності; ОСОБА_1, 03.16-03.16.

Представник позивача у письмових поясненнях від 11.07.2017р. (вх. № 8641) зазначає, що не знаючи про фактичне погашення заборгованості за оренду представником ФОП ОСОБА_1 було здійснено вказані вище платежі в рахунок плати за оренду майнових комплексів та іншого майна, що у комунальній власності.

Вказане твердження представника позивача суд ставить під сумнів, адже у призначенні платежу квитанції № 0.0.499847308.1 від 03.02.2016р. чітко вказано, що платіж здійснюється за листопад 2015р., тобто за період, коли договір оренди № 26/2 між позивачем та відповідачем уже не діяв, а діяв договір оренди між відповідачем та ТОВ "Дігорським" № 33/6.

Крім цього, згідно наданого Управлінням майном комунальної власності копії рахунку № 2998 від 09.12.2015р., який вказано позивачем у квитанції № 0.0.499847308.1 від 03.02.2016р., цей рахунок було виписано саме орендарю ТОВ "Дігорський" по сплаті орендної плати за листопад 2015р.

Отже, вірно зазначаючи реквізити платіжного документа, дату та номер рахунку, об'єкт оренди та місяць за який проводиться оплата, позивач робила це свідомо, маючи точну інформацію. А враховуючи те, що договір оренди за яким позивач орендувала віщевказане приміщення був розірваний за її ініціативою ще в грудні 2014р., вона не могла не знати, що ніяких платежів за листопад 2015р. бути за цим договором не може.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 двічі (03.02.2016р. та 03.03.2016р.) сплачено орендну плату за період, коли договірні відносини між ФОП ОСОБА_1 та відповідачем були розірвані. Тому, твердження позивача щодо помилковості внесення спірних платежів, є сумнівним.

Всі ці факти свідчать про те, що позивач усвідомлювала, що проводить оплату за оренду приміщення за адресою АДРЕСА_2 за іншого орендаря, а саме за ТОВ "Дігорський".

ТОВ "Дігорський" у листі від 22.06.2017р. адресованому суду повідомило, що платежі від 03.02.2016р. на суму 9900 грн. і від 03.03.2016р. на суму 7920 грн. ним не здійснювались, хто вносив вказані платежі йому не відомо.

Дане пояснення ТОВ "Дігорський" спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків по орендній платі за нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 від 29.06.2016р., заборгованість ТОВ "Дігорський" перед Управлінням майном комунальної власності міста на підставі договору оренди № 33/6 від 09.09.2015р. станом на 01.06.2016р. склала 83718,20 грн. Вказаний акт звірки підписано обома сторонами. До акту звірки додана відомість нарахувань та сплати орендної плати станом на 01.06.2016р., згідно якої ТОВ "Дігорський" сплачено, в тому числі, 9900,00 грн. 03.02.2016р. та 7920,00 грн. 03.03.2016р. Тобто, платежі здійснені позивачем визнані ТОВ "Дігорський" як оплата за орендну приміщення по договору оренди № 33/6 від 09.09.2015р. (фактично ним санкціоновані та підтверджені).

Наявність та правомірність цих оплат була встановлена рішенням господарського суду Полтавської області від 01.07.2016р. по справі № 917/708/16 за позовом Управління майном комунальної власності міста до ТОВ "Дігорський" про розірвання договору оренди та стягнення заборгованності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналогічні положення містяться і у приписах ст. 41 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений його або обмежений у здійсненні.

За приписами ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно.

Відповідно до ст. 6 Указу Президента України від 16.03.1995р. № 227/95 "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

Згідно п.п. 1.23, 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.; переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до ст. 387 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно перераховано до бюджету м. Полтава грошові кошти в сумі 9900 грн. 03.02.2016р. та в сумі 7920 грн. 03.03.2016р. Разом з тим позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували факт здійснення оплати вказаних коштів саме ФОП ОСОБА_1, як суб'єктом господарської діяльності. У наявних в матеріалах справи оригіналах квитанцій № 0.0.499847308.1 від 03.02.2016р. та № 0.0.515187414.1 від 03.03.2016р. платником зазначено саме ОСОБА_1, а не ФОП ОСОБА_1 В матеріалах справи є довідка надана позивачем про те, що з березня 2014р. у неї відкритий рахунок підприємця у ПАТ "АКЦЕНТ-БАНК" за № НОМЕР_1.

Суд, при розгляді справи враховує той факт, що спірні платежі були сплачені позивачем не з вказаного рахунку, а готівкою, з зазначенням в квитанції П.І.Б. ОСОБА_11, що свідчить про те, що оплата була здійснена від імені фізичної особи, а не суб'єкта підприємницької діяльності.

Управління майном комунальної власності міста повідомило, що після розірвання договору оренди № 26/2 від 11.06.2014р. та припинення взаємних прав та обов'язків не отримувало на свої рахунки в держказначействі будь-яких платежів від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Приписи ст. 55 Господарського кодексу України встановлюють, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що проведені платежі були ОСОБА_1 саме, як ФОП, оскільки позивачем не доведено, що вказані кошти перераховано нею як суб'єктом господарської (підприємницької) діяльності.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами частини першої статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до суду зазначаючи ст. 387 ЦК України та статтю 1212 Цивільного кодексу України ( в письмових поясненнях), позивач вказував на помилковість перерахування вказаних коштів з підстав відсутності у сторін зобов'язань, оскільки договір укладено не було.

Разом з цим, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1статті 202, частин 1, 2 статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб,, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України № 6-100цс15 від 03.06.2015 р.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав (на підставі діючого договору оренди), у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству (ОСОБА_1 вчинила правочин сплативши орендні платежи, зробила це свідомо та добровільно). Відповідач не є особою у якої безпідставно утворилась певна матеріальна вигода.

За таких обставин, оспорювана сума не вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Крім цього, суд зазначає, що порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013р. У разі, якщо спірні платежі було здійснено помилково, ОСОБА_1 відповідно до п. 5 вказаного Порядку мала б звернутися з поданням за встановленою формою до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Проте, ОСОБА_1 не зверталася до органу Казначейства про повернення помилково сплачених коштів.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати понесені позивачем, йому не відшкодовуються у зв'язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017р.

Суддя О.С. Семчук