ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 917/1628/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Козир Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017
та на додаткову постановуХарківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017
у справі№ 917/1628/16 господарського суду Полтавської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
доПриватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1. ОСОБА_5; 2. ОСОБА_6; 3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надбання"
провизнання недійсним договору кредитної лінії

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ПАТ "Дельта Банк" Шпак Т.Г.,

- ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" Арзуманян В.А.,

- ОСОБА_5 повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_6 повідомлений, але не з'явився,

- ТОВ "ФК "Надбання" повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.01.2017 (суддя Мацко О.С.) позовні вимоги задоволено: визнано недійсним договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод"; стягнуто з Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір у сумі 1 378 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 (головуючий суддя Россолов В.В., судді: Гетьман Р.А., Тихий П.В.) рішення господарського суду Полтавської області від 10.01.2017 скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Додатковою постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 (головуючий суддя Россолов В.В., судді: Гетьман Р.А., Тихий П.В.) стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 760 грн.

Не погоджуючись з прийнятими постановою та додатковою постановою апеляційного суду, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича (надалі - ПАТ "Дельта Банк" / позивач) звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, а рішення місцевого господарського суду, яким було задоволено позов, залишити без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.08.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - доповідач, Губенко Н.М., Картере В.І., відновлено Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича пропущений процесуальний строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 та додаткової постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 у справі № 917/1628/16; касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.09.2017.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Вищого господарського суду України від 11.09.2017 № 08.03-04/3949 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 917/1628/16 у зв`язку з відпусткою судді Картере В.І.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2017 у справі № 917/1628/16 визначено наступний склад колегії суддів: Барицька Т.Л. - головуючий (доповідач), Губенко Н.М., Козир Т.П.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.09.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - доповідач, Губенко Н.М., Козир Т.П., касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 та додаткову постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 у справі № 917/1628/16 прийнято до провадження.

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи, проте треті особи не скористалися своїм правом бути присутніми в судовому засіданні.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, вважає, що касаційна скарга в частині оскарження постанови Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 не підлягає задоволенню, а в частині оскарження додаткової постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 04.11.2010 між ПАТ "Дельта Банк" (банк) та Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод" (надалі - ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" / відповідач) було укладено кредитний договір № НКЛ-2004202, відповідно до умов якого банк зобов'язався видати відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання; кредит видається в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 14 220 117 грн. зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 17 % річних із кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 24.02.2017.

У подальшому між позивачем та відповідачем було укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, на умовах якого відповідачу було видано кредит в сумі 11 283 063,22 грн. строком до 20.09.2014 з платою за користування кредитом із розрахунку 18,5 % річних.

У пункті 1.2. кредитного договору визначено, що кредит надається для рефінансування кредитної заборгованості позичальника (ПП "Полтавський ливарно-механічний завод") перед банком за кредитним договором 1 (№ НКЛ-2004202 від 04.11.2010).

За умовами договору кредитної лінії від 20.06.2014 заборгованість позичальника за цим договором забезпечувалась договором застави майнових прав № НКЛ-2004202/l/S-l від 20.06.2014, укладеним з ОСОБА_6 заставною вартістю 4 700 000 грн.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 02.10.2014 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надбання" (надалі - ТОВ "ФК "Надбання") було укладено договір відступлення кредиторської вимоги до відповідача на суму 7 075 473,83 грн. за ціною відступлення - 15 001 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 02.03.2015 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних".

02.03.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПAT "Дельта Банк". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПAT "Дельта Банк" призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Відповідно до рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.2015 та № 147 від 03.08.2015 тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" було продовжено до 02.10.2015.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.10.2015 № 181, розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05.10.2015 по 04.10.2017 та призначено уповноважену особу Фонду з делегуванням повноважень ліквідатора - Кадирова В.В.

Зі змісту протоколу № 45 від 11.08.2015, затвердженого Уповноваженою особою Фонду гарантування, вбачається, що при проведенні перевірки правочинів виявлено правочини, які є нікчемними в силу ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме: договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014 з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод"; договір застави майнових прав ЖЖЛ-2004202/S-l від 20.06.2014 з ОСОБА_6; договір про відступлення права вимоги від 02.10.2014 з ТОВ "ФК "Надбання".

21.08.2015 наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування № 749 передбачено вжити заходи, пов'язані з наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів).

На виконання даного наказу, 25.08.2015 ПAT "Дельта Банк" було направлено на адресу ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" повідомлення № 7335 про нікчемність правочинів, яким було доведено до відома відповідача про виявлені нікчемні правочини, зазначені вище. Також, в даному повідомленні було наголошено на необхідності повного та належного виконання всіх умов договору кредитної лінії № НКЛ-2004202 від 04.11.2010.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, ПАТ "Дельта Банк" посилалося на те, що він (договір) підпадає під ознаки нікчемності правочину, встановлені ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а законодавством не виключена можливість подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, виходив з того, що договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014 з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод", договір застави майнових прав № НКЛ-2004202/S-l від 20.06.2014 з ОСОБА_6, договір про відступлення права вимоги від 02.10.2014 з ТОВ "ФК "Надбання" повинні розглядатися як єдина операція, спрямована виключно на вилучення у ПАТ "Дельта Банк" ліквідних активів, що у своїй сукупності свідчить про їх нікчемність в силу положень ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Натомість, господарський суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку, вказавши, що договір кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014, укладений між позивачем та відповідачем, не містить ознак нікчемності, визначених ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак, його не можна визнати недійсним. Крім того, суд відхилив додаткові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, а саме, відсутність згоди представника Національного банку України на вчинення даного правочину, оскільки вони були заявлені ПАТ "Дельта Банк" тільки в суді апеляційної інстанції, без їх зазначення для додаткового обґрунтування позову при розгляді справи в господарському суді Полтавської області.

Вищий господарський суд України погоджується з такими правомірними та обґрунтованими висновками господарського суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що за змістом частини 2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Так, як вірно було вказано судом апеляційної інстанції, з протоколу засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 11.08.2015 вбачається, що при дослідженні комісією наявності ознак нікчемності договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014 було встановлено нікчемність спірного договору з підстав передбачених пунктами 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції станом на момент проведення перевірки), зокрема, унормовано, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено апеляційним господарським судом, сторонами у спірному договорі кредитної лінії від 20.06.2014 було погоджено передання у користування відповідачу кредит в сумі 11 283 063,22 грн. строком до 20.09.2014 з платою за користування кредитом із розрахунку 18,5 % річних. У разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, річна процентна ставка встановлюється в розмірі 22 % річних, та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін, починаючи з дня наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за договором (п. 1.1.3 договору кредитної лінії від 20.06.2014).

Також, 20.06.2014 між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено договір застави майнових прав № НКЛ-2004202/1/S1, згідно з умовами якого предметом застави є майнові права на отримання грошових сум у повному обсязі, включаючи право на отримання депозитного вкладу в розмірі 4 700 000 грн., пені та штрафу, тощо, які існують на дату укладення договору або виникнуть у майбутньому у заставодавця з договору № 002-20571-130614 банківського вкладу (депозиту), який укладений між заставодавцем та заставодержателем 13.06.2014, та додаткових договорів до нього.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відтак, висновок апеляційного господарського суду про те, що сторонами спірного договору було чітко обумовлено суму кредиту, обов'язок та строк повернення грошових коштів, розмір процентів за користування кредитом, гарантії забезпечення виконання зобов'язання, що у своїй сукупності свідчать про його укладення з дотриманням умов повернення, строковості та платності, що у свою чергу, виключає можливість визнання його нікчемним в порядку п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є правомірним та обґрунтованим, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

При цьому, суд звертає увагу, що не може розглядатися в якості відмови ПАТ "Дельта банк" від майнових прав факт припинення обтяжень кредитного договору від 04.11.2010 за іпотечним договором № НКЛ-2004202/8-2 від 04.11.2010; договором застави № НКЛ-2004202/S-l від 04.11.2010 з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод"; договором застави № НКЛ-2004202/S-l від 04.11.2010 з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод"; договором поруки № П-2004202 від 19.05.2011, укладеного з ОСОБА_5, оскільки кредитне зобов'язанння за спірним договором кредитної лінії від 20.06.2014 також забезпечено гарантіями його виконання за договором застави майнових прав № НКЛ-2004202/1/S1 від 20.06.2014.

ПАТ "Дельта Банк", звертаючись з позовом в межах даної справи, також посилалося на те, що договір кредитної лінії від 20.06.2014 є нікчемним в силу п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки, на думку позивача, віднесення банку 02.03.2015 до категорії неплатоспроможних та неможливості виконання в повному обсязі грошового зобов'язання перед клієнтами стало безпосереднім наслідком укладення оспорюваного кредитного договору та його виконання, шляхом передання у строкове платне користування відповідача суми кредиту у розмірі 11 283 063,22 грн.

Як передбачено п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Водночас, згідно зі ст. 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі:

1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним;

2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України;

3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами;

4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з Харківським апеляційним господарським судом стосовно того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами існування причинно-наслідкового зв'язку між укладенням договору кредитної лінії від 20.06.2014 про надання кредиту відповідачу в розмірі 11 283 063,22 грн. зі строком повернення до 20.09.2014 та неможливістю виконання ПАТ "Дельта Банк" в повному обсязі грошового зобов'язання перед іншими клієнтами та віднесення останнього до категорії неплатоспроможних.

Крім того, судом апеляційної інстанції було підставно звернуто увагу на те, що позивач, вказуючи на пов'язаність укладення і виконання кредитного договору з неплатоспроможністю ПАТ "Дельта Банк" та/або неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами, проігнорував факт погашення боржником заборгованості до моменту віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору кредитної лінії від 20.06.2014, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним як нікчемного в силу п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З матеріалів справи також вбачається, що звертаючись до господарського суду Харківської області з позовними вимогами до ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" про визнання недійсним нікчемного договору кредитної лінії від 20.06.2014, ПАТ "Дельта Банк" посилалося, в тому числі, й на п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідно до якого однією з підстав для визнання правочину нікчемним є укладення банком кредитного договору, умови якого передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Так, ПАТ "Дельта Банк" вважало, що укладенням спірного договору кредитної лінії від 20.06.2014 відповідачу було фактично наданого переваги (пільги), не встановлені ні чинним законодавством, ні внутрішніми документами самого банку.

Разом з тим, статтею 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків; банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів; надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Національним банком України у постанові № 361 від 02.08.2004 "Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту в банках України" надано банкам рекомендації, зокрема, стосовно організації та побудови системи управління кредитним ризиком, відповідно до яких управління кредитним ризиком має включати:

а) політику та положення про управління кредитним ризиком, що мають бути розглянуті та затверджені відповідно до принципів корпоративного управління. Ці політика та положення підлягають періодичному перегляду;

б) положення про кредитування, які враховують як балансові, так і позабалансові операції банку, а саме регламентують типи й умови кредитів та інших операцій, що несуть кредитний ризик; враховують характер ринків та галузей, яким надаватимуться кредити передбачають розгляд до взяття зобов'язання про надання кредиту, різної інформації, зокрема, про фінансовий стан позичальника, характер та вартість застави, характер позичальника та його спроможність погасити кредит згідно з угодою, фінансову відповідальність гаранта тощо;адекватно враховують концентрацію кредитного ризику і пов'язаних із ним потенційних ризиків; інші питання, що пов'язані з кредитуванням, зокрема порядок та процедура визначення процентної ставки за кредитом та необхідної застави; положення про ліміти ризику на одного контрагента, групу взаємопов'язаних контрагентів, за галузями або секторами економіки, за географічними регіонами або іншими кредитними операціями, які можна розглядати в сукупності (експозиціями); ці положення мають враховувати всі компоненти кредитного ризику, як балансові, так і позабалансові, на які наражається установа, а також можливий вплив інших категорій ризиків; чітко визначену і продуману систему повноважень з прийняття рішень щодо ухвалення операцій, що несуть кредитний ризик; комплексну систему оцінки кредитного ризику;

в) належну інформаційну базу, яка дозволяє керівництву приймати обґрунтовані рішення про надання кредитів і оцінювати ризик на постійній основі; надає інформацію про розмір, призначення та джерело заборгованості, а також дозволяє оцінити здатність позичальника своєчасно її погасити; забезпечує інформацією для своєчасного реагування і застосування відповідних правових санкцій проти позичальника; надає можливість здійснювати адекватне адміністрування і моніторинг кредиту, кредитних операцій; дає змогу підтримувати зберігання і оброблення даних за попередні періоди.

Як вбачається зі змісту договору кредитної лінії від 20.06.2014 та встановлено судом апеляційної інстанції, сторонами було погоджено:

- суму кредиту - 11 283 063,22 грн., строк погашення - до 20.09.2014, процентну ставку за користування кредитом - 18,5 % річних, і 22 % річних - у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту;

- право позивачальника щодо дострокового повного або часткового погашення кредиту та нарахованих процентів (п. 3.4 договору);

- обов'язок позичальника укласти договір з забезпечення кредиту (договір застави) (п. 3.3.2), сплатити проценти за користування кредитом (п. 3.3.4); повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій Кредитора, штрафних санкцій, у термін визначений договором (п. 3.3.5); повідомити кредитора про обставини пов'язані з взяттям позичальником на себе інших грошових зобов'язань (п. 3.3.6); подавати кредитору документацію про фінансовий стан підприємства (п. 3.3.8);

- наслідки неналежного виконання позичальником умов договору обов'язок боржника щодо сплати пені, з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в разі прострочення строків повернення кредиту, процентів, комісій (п. 4.1); сплати штрафу у розмірі 1 % від суми кредиту у випадку порушення зобов'язань, встановлених п. 3.3 договору (п. 4.2); дострокового повернення кредиту, процентів, штрафних санкцій, комісій у випадку порушення зобов'язань, встановлених п. 3.3 договору (п. 4.3);

- умови та порядок звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Як уже зазначалося вище, на виконання оспорюваного договору кредитної лінії, 20.06.2014 між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою ОСОБА_6 було укладено договір застави майнових прав № НКЛ-2004202/1/S1, відповідно до умов якого предметом застави є майнові права на отримання грошових сум у повному обсязі, включаючи право на отримання депозитного вкладу в розмірі 4 700 000 грн., пені та штрафу, тощо, які існують на дату укладення договору або виникнуть у майбутньому у заставодавця з договору № 002-20571-130614 банківського вкладу (депозиту), який укладений між заставодавцем та заставодержателем 13.06.2014, та додаткових договорів до нього.

Згідно з пп. 1.1.1 договору застави, заставою за цим договором забезпечується виконання зобов'язань ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" за договором кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20.06.2014 із всіма змінами та доповненнями до нього, а саме повернення суми кредиту у розмірі 11 283 063, 22 грн. в строк до 20.09.2014, сплата процентів за користування кредитними коштами, комісій та можливих штрафних санкцій у розмірі, в порядку та в строки, передбачені кредитним договором, відшкодувати витрати заставодержателя, понесені у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, заставодавцем умов цього договору та зверненням стягненням на предмет застави, а також відшкодувати інші витрати, передбачені умовами кредитного договору та цього договору.

Так, відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, з огляду на вищенаведене, господарський суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про те, що при укладенні оспорюваного правочину сторонами було дотримано документальне оформлення кредитного договору; визначено розмір кредитного зобов'язання, строк повернення та розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок і форма сплати процентів й основного боргу, права, зобов'язання, відповідальність сторін щодо надання і погашення кредитів, перелік відомостей, розрахунків та інших документів, необхідних для кредитування, періодичність їх подання банку; узгоджено питання забезпечення кредитного зобов'язання.

При цьому, судом було вірно вказано, що позивачем не доведено відмінність обсягу прав та обов'язків боржника, закріплених в оспорюваному договорі кредитної лінії від 20.06.2014, з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією банку, в силу неподання останньої для належного дослідження її судом, що в цілому свідчить про недоведеність ПАТ "Дельта Банк" факту укладення кредитного договору, умови якого передбачали б надання відповідачу (ПП "Полтавський ливарно-механічний завод") переваг (пільг), прямо невстановлених законодавством чи внутрішніми документами банку.

Посилання ПАТ "Дельта Банк" на те, що оскільки метою оспорюваного договору кредитної лінії було рефінансування кредитної заборгованості позичальника за договором кредитної лінії № НКЛ-2004202 від 04.11.2010, укладеним між сторонами, і на думку позивача, реального погашення заборгованості за договором від 04.11.2010 не відбулося, а мала місце тільки зміна даних бухгалтерського обліку банку, відхиляються судом касаційної інстанції, з огляду на те, що і на момент укладення спірного договору, і на сьогоднішній день, жоден нормативно правовий акт не виключає можливості здійснення будь-якими банками рефінансування попередньої заборгованості позичальника, а відтак, ПАТ "Дельта Банк" не було доведено існування заборони щодо проведення такої фінансової операції відповідно до внутрішніх документів самого позивача.

Колегія суддів касаційної інстанції також погоджується з апеляційним господарським судом стосовно того, що додаткові підстави для визнання спірного договору недійсним у зв'язку з відсутністю згоди Національного банку України на вчинення такого правочину, не можуть братися судом до уваги, оскільки були заявлені ПАТ "Дельта Банк" тільки на стадії апеляційного провадження, що виключає можливість їх розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятого у справі рішення.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Разом з тим, звертаючись до Вищого господарського суду України, ПАТ "Дельта Банк" також оскаржувало додатку постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017, якою з позивача на користь відповідача було стягнуто судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 88 ГПК України господарський суд має право за заявою сторони, прокурора, який брав участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою прийняти додаткове рішення, ухвалу, якщо не вирішено питання про розподіл судових витрат або про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові апеляційного господарського суду має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Як роз'яснено в п. 4.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013, якщо господарський суд не прийняв рішення щодо розподілу судового збору або інших судових витрат чи про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав у судовому процесі, а також з власної ініціативи він на підставі статті 88 ГПК має право прийняти додаткове рішення (ухвалу, постанову) зі справи, яким вирішити відповідне питання.

Таке рішення (ухвалу, постанову) може бути прийнято з питань розподілу сум судового збору або їх повернення і в тому разі, якщо відповідна вимога у розгляді справи з якихось причин не заявлялася.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 апеляційну скаргу ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" задоволено, рішення господарського суду Полтавської області від 10.01.2017 у справі № 917/1628/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Водночас, при прийнятті зазначеної постанови колегією суддів не було вирішено питання перерозподілу судового збору, як передбачено ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ч. 4 ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Порядок і розмір сплати судового збору в Україні встановлені Законом України "Про судовий збір".

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначені ставки судового збору, пунктом 6 якої, зокрема, встановлено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, спочується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви ПАТ "Дельта Банк" було сплачено 1 378 грн. судового збору, що відповідає розміру судового збору, який необхідно сплачувати за подання позовної заяви немайнового характеру.

Разом з тим, при зверненні до Харківського апеляційного господарського суду ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" судовий збір було сплачено у більшому, ніж необхідно, розмірі, а саме - 1 760 грн. судового збору, тоді як необхідно було сплатити 1 515,80 грн. (1 378*110% = 1 515,80).

З огляду на вищевикладене, господарський суд апеляційної інстанції, постановляючи в своїй додатковій постанові від 25.04.2017 стягнути з ПАТ "Дельта Банк" на користь ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" 1 760 грн. витрат по сплаті судового збору, не звернув уваги, що відповідачем було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це встановлено законом, у зв'язку з чим додаткова постанова Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 підлягає зміні шляхом викладення її резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (вул. Щорса, 36 Б, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) на користь Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" (вул. Ливарна, 12, м. Полтава, 36034, ідентифікаційний код юридичної особи 31495420) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 515,80 грн.".

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича в частині оскарження постанови Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 у справі № 917/1628/16 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 у справі № 917/1628/16 залишити без змін.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича в частині оскарження додаткової постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 у справі № 917/1628/16 задовольнити частково.

Додаткову постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 у справі № 917/1628/16 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (вул. Щорса, 36 Б, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код юридичної особи 34047020) на користь Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" (вул. Ливарна, 12, м. Полтава, 36034, ідентифікаційний код юридичної особи 31495420) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 515,80 грн."

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Т.П. Козир