КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Справа№ 910/4521/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Зеленіна В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 25.07.2017

у справі № 910/4521/14 (суддя: Морозов С.М.)

за позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Публічне акціонерне товариство «Квазар»

за участю Генеральної прокуратури України

про усунення перешкод у користуванні майном

за участю представників:

від позивача: представник Костюк С.Ю. (довіреність №07-17/Д від 06.02.2017), представник Фесюк С.І. (довіреність № 79-17/Д від 22.02.2017), директор Радкевич О.І. (витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань);

від відповідача: представник Капуловський А.В. (довіреність № 07/2017 від 07.07.2017);

від третьої особи: не з'явився;

від прокуратури: прокурор Морозов В.Ю. (службове посвідчення № 034624 від 23.07.2015);

від органу виконавчої служби: представник Полінський В.А. (довіреність № Д/13 від 24.04.2017),

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (надалі - Інститут мікроприладів НАН України, стягувач, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі - Подільський РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві), в якій просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №53777189, винесену державним виконавцем вказаного відділу Полінським В.А. 11.05.2017, поновити зазначене виконавче провадження та зобов'язати державного виконавця провести усі необхідні виконавчі дії для виконання Наказу Господарського суду міста Києва від 24.03.2017 у справі №910/4521/14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 в задоволенні скарги Інституту мікроприладів НАН України на дії Подільського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві у справі №910/4521/14 відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою господарського суду першої інстанції, Інститут мікроприладів НАН України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким скаргу на дії Подільського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві у справі №910/4521/14 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції при прийняття оскаржуваної ухвали обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 апеляційну скаргу Інституту мікроприладів НАН України на ухвалу господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №910/4521/14 прийнято до провадження та призначено розгляд скарги в судове засідання на 30.08.2017.

Відповідач та третя особа скористалися правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надали відзиви на апеляційну скаргу, в якому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 у зв'язку з неявкою у судове засідання третьої особи, розгляд апеляційної скарги, в порядку статті 77 ГПК України, було відкладено на 11.09.2017.

У судовому засіданні 11.09.2017 представники позивача та прокурор підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача та виконавчої служби проти вимог апеляційної скарги заперечили, просили залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання 11.09.2017 третя особа повторно не з'явилась, своїх представників не направила, про місце, день та час розгляду даної справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, колегія суддів, порадившись, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами у відсутність уповноваженого представника третьої особи.

11.09.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, 20.12.2016 Господарським судом міста Києва у справі №910/4521/14 постановлено рішення, яким позовні вимоги Інституту мікроприладів НАН України, заявлені до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» (надалі - ТОВ «АТА», відповідач, боржник), були задоволені частково.

Вказаним судовим рішенням ухвалено усунути перешкоди на користь Інституту мікроприладів НАН України у користуванні групами приміщень № 7, № 8, № 9, № 10 першого поверху та групами приміщень № 15, № 16 антресолі першого поверху будинку адміністративно лабораторного корпусу літ. «А9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 173,9 кв.м, шляхом виселення ТОВ «АТА» із вказаних груп приміщень та стягнуто з відповідача 1 218,00 грн судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 прийнято відмову ТОВ «АТА» від апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2016 та припинено апеляційне провадження у справі №910/4521/14.

24.03.2017 Господарським судом міста Києва в порядку ст. 116 ГПК України було видано відповідні накази на виконання вказаного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 13.04.2017 стягувач звернувся до органу виконання судових рішень - Подільського РВДВС м. Києва РУЮ у м. Києві з заявою про примусове виконання рішення суду у даній справі (а.с. 194-195, т. 4).

Постановою державного виконавця від 24.04.2017 відкрито виконавче провадження №53777189 з примусового виконання наказу суду від 24.03.2017 у даній справі та надано боржнику 10-денний термін для добровільного виконання судового рішення (а.с. 211-212, т. 4).

04.05.2017 державним виконавцем Полінським В.А. було підготовлено та направлено вимогу державного виконавця №53777189/13 стягувачу до відома, боржнику до виконання, в якій запропоновано ТОВ «АТА» самостійно в строк до 11.05.2017 виконати рішення, а в разі невиконання - примусове його виконання за виконавчим документом призначено на 11.05.2017 на 11.00 год (а.с. 213-214).

11.05.2017 державним виконавцем було складено Акт державного виконавця про те, що ТОВ «АТА» не знаходиться у спірних приміщеннях, підтвердженням чого є договір-купівлі продажу виробничих приміщень громадянці Туреччини ОСОБА_1, у зв'язку з чим судове рішення у даній справі виконано фактично та в повному обсязі (а.с. 216-217, т. 4).

Постановою державного виконавця від 11.05.2017 ВП №53777189 у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду у даній справі згідно Акта державного виконавця від 11.05.2017, виконавче провадження з примусового виконання наказу суду від 24.03.2017 закінчено (а.с. 219-220, т. 4).

Як під час розгляду судом першої інстанції скарги на дії органу виконавчої влади, так і в апеляційній скарзі позивач зазначає, що державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду у даній справі допущено порушення вимог ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», не вжито всіх необхідних дій для виконання судового рішення за відсутності боржника, не здійснено вихід до спірних приміщень, не описано майно та не встановлено факт виконання судового рішення, у зв'язку з чим вважає постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189 неправомірною, просить суд її скасувати та поновити виконавче провадження.

Заперечуючи проти задоволення скарги позивача, відповідач, а також третя особа у своєму відзиві на апеляційну скаргу вказували на правомірність дій державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду у даній справі, зокрема, і при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.

Під час розгляду скарги судом першої інстанції Подільським РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві було надано письмові заперечення на скаргу позивача, відповідно до яких останній вказував на те, що всі виконавчі дії було вчинено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та 11.05.2017 було здійснено вихід за адресою, вказаною у виконавчому документі, в ході якого було складено акт про те, що відповідач не знаходиться у спірних приміщеннях та добровільно виселився з них. Вказані обставини були засвідчені підписами сторін та понятими, крім боржника, на підставі чого державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189.

Відмовляючи у задоволенні скарги позивача на дії Подільського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, місцевий господарський суд виходив з того, що скаржником не обґрунтовано та не доведено незаконності дій вказаного органу при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189 та дійшов висновку, що дії останнього узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи скаржника вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України).

Згідно приписів ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (зі змінами і доповненнями внесеними Законом України від 21.12.2016 №1798-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ст. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як передбачено в ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч. 6 вказаної статті за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Статтею 66 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення. У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно, державний виконавець виконує його примусово.

Як вбачається з матеріалів справи та було зазначено вище, на виконання вищевказаних вимог закону 11.05.2017 державним виконавцем Полінським В.А. було здійснено вихід за адресою, вказаною у виконавчому документі, в ході якого в присутності понятих, а також представника власника та іншого державного виконавця було складено Акт державного виконавця (а.с. 216-217, т. 4).

У вказаному акті зазначено, що виходом державного виконавця за адресою знаходження нежитлових приміщень, а саме, АДРЕСА_1, було встановлено, що ТОВ «АТА» не знаходиться за вищевказаною адресою, підтвердженням чого є договір-купівлі продажу виробничих приміщень, згідно якого останнє продало виробничі приміщення громадянці Туреччини ОСОБА_1. На підставі вищевикладеного, рішення Господарського суду м. Києва (Наказ) у даній справі виконано фактично та в повному обсязі, а саме, усунуто перешкоди на користь Інституту мікроприладів НАН України у користуванні групами приміщень № 7, № 8, № 9, № 10 першого поверху та групами приміщень № 15, № 16 антресолі першого поверху будинку адміністративно-лабораторного корпусу літ. «А9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 173,9 кв.м, шляхом виселення.

При цьому, доводи скаржника про те, що державний виконавець не заходив до вказаних приміщень та не встановив факт, що приміщення звільнені, а рішення добровільно виконано, спростовується вищевказаним Актом державного виконавця, який містить відповідну інформацію, а вказані в ньому обставини були засвідчені підписами понятих, а зі сторони стягувача - Директором Інституту мікроприладів НАН України Радкевичем Олександром Івановичем.

Доводи скаржника про те, що директор своїм підписом не підтверджував фактів виселення відповідача та добровільного виконання рішення суду, а лише засвідчив факт ознайомлення з вказаним Актом, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки Акт державного виконавця не містить будь-яких зауважень зі сторони стягувача щодо неправомірності дій державного виконавця під час провадження виконавчих дій щодо виселення боржника чи їх неповноти.

Колегія суддів також не може погодитись з доводами апелянта про невжиття державним виконавцем усіх необхідних дій для виконання рішення за відсутності боржника, зокрема, непроведення опису майна ТОВ «АТА».

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов'язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній державним виконавцем.

Крім того, відповідно до п. 6 Інструкції організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, опис та передача майна на відповідальне зберігання проводяться виключно в разі відсутності боржника або його представника під час виселення або в разі, коли боржник відмовляється звільнити приміщення від свого майна.

Враховуючи зазначені приписи законодавства, опис майна боржника здійснюється у разі примусового виселення, яке полягає у тому числі, у звільненні спільних приміщень від майна боржника.

Колегія суддів відзначає, що державним виконавцем у відповідності до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» при виході до спірних приміщень було перевірено виконання боржником рішення про його виселення та, пересвідчившись у фактичній відсутності боржника у спірних приміщеннях, склав відповідний акт про виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189, рішення суду виконано до відкриття виконавчого провадження, що унеможливлює вчинення державним виконавцем відповідних виконавчих дій з опису майна боржника.

При цьому, посилання апелянта на те, що в Акті від 11.05.2017 зазначено про примусове виконання державним виконавцем Наказу №910/4521/14, колегією суддів відхиляються, оскільки «примусове виконання» і «примусове виселення» не є тотожними поняттями, адже примусове виселення здійснюється державним виконавцем за участю працівників поліції, у разі, якщо було встановлено невиконання боржником рішення суду самостійно, про що чітко зазначено у ч. 2 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження».

Як пояснив у судовому засіданні представник органу державної виконавчої служби, після відкриття виконавчого провадження усі дії державного виконавця, у тому числі, перевірка виконання боржником рішення про його виселення, здійснюються при примусовому виконанні виконавчого документу.

Обґрунтовуючи скаргу на дії державного виконавця, позивач також наголошував на тому, що за договором купівлі-продажу виробничих приміщень від 10.02.2017, зареєстрованим за № 774, на який посилається державний виконавець в Акті від 11.05.2017, було відчужено виробничі приміщення - групи приміщень 2/11 (в літ. А9), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, натомість виселення відповідача мало проводитись з груп приміщень № 7, № 8, № 9, № 10 першого поверху та групами приміщень № 15, № 16 антресолі першого поверху будинку адміністративно-лабораторного корпусу літ. «А9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 173,9 кв.м, а тому, на думку позивача, вказаний договір не стосується спірних приміщень.

Так, згідно умов вищевказаного договору ТОВ «АТА» передало у власність фізичній особі ОСОБА_1 приміщення, які є суміжними зі спірними.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що до складу вказаних приміщень (№2/11) увійшли, у тому числі, групи приміщень №1 та №2 (в літ. А9), через які існує доступ до спірних приміщень, що встановлено у рішенні Господарського суду м. Києва від 20.12.2016 у даній справі.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що державним виконавцем правомірно використано даний договір як додаткове підтвердження неможливості фізичного перебування ТОВ «АТА» у спірних приміщеннях, доступ до яких здійснюється через приміщення, які були відчужені відповідачем громадянці Туреччини ОСОБА_1.

Посилання апелянта на договори оренди вищевказаних приміщень, укладених між вказаною особою, як орендодавцем та ТОВ «АТА» як орендарем, колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що на момент здійснення виконавчих дій державним виконавцем 11.05.2017 зазначені приміщення не перебували в оренді відповідача.

Так, договір оренди №02/2017 від 10.02.2017 було розірвано 27.04.2017, що підтверджується відповідною додатковою угодою про розірвання та Актом приймання-передачі приміщень, відповідно до якого ТОВ «АТА» повернуло зазначені приміщення з оренди (а.с. 14-15, т. 5), а договір оренди №12/2017 було укладено 12.05.2017, тобто після здійснення державним виконавцем виходу до спірних приміщень (а.с. 24-30, т. 5).

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що станом на час розгляду даної скарги ніхто інший, окрім власника (користувача суміжних приміщень - групи приміщень №2/11 в літ. А9) не має фізичної можливості використовувати спірні приміщення, що підтверджується Планом першого поверху адміністративно-лабораторного корпусу літера «А9», що є витягом з Технічного паспорта на громадський (виробничий) будинок №3, літера А9 (а.с. 137-144, т. 4).

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи, з огляду на те, що обставини стосовно неможливості позивача на даний час користуватися спірними приміщеннями не є предметом розгляду у даній справі і не можуть бути підставою для оскарження дій органів державної виконавчої служби при виконанні наказу про виселення боржника зі спірних приміщень.

При цьому, як вбачається з пояснень представників сторін, питання щодо надання безперешкодного доступу позивачу до спірних приміщень наразі є предметом спору у справі №910/28440/15 за позовом Інституту мікроприладів НАН України до ТОВ «АТА» про встановлення сервітуту.

Крім того, позивач вказує на те, що при спробі облаштування альтернативного входу до вказаних приміщень, відповідачем було вчинено неправомірні дії щодо невиконання судового рішення у даній справі, про що свідчить надана до матеріалів справи копія протоколу від 17.05.2017 про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується (а.с. 151, т. 4).

Відповідно до наданого позивачем акту про перешкоджання з боку ТОВ «АТА» роботі інвентаризаційної комісії ДП «НДІ мікроприладів» від 19.05.2017, комісія позивача не змогла зафіксувати стан груп приміщень на першому поверсі адміністративно-лабораторного корпусу літ. "А9" групами приміщень № 7, № 8, № 9, № 10 першого поверху та групами приміщень № 15, № 16 антресолі першого поверху, які досі самовільно займає ТОВ «АТА».

Однак, такі доводи позивача правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки обставини, про які зазначає позивач, мали місце вже після здійснення державним виконавцем виходу до спірних приміщень, а тому не можуть бути підставою для визнання неправомірними дій державного виконавця.

Крім того, позивачем не надано доказів щодо внесення відомостей про вказану подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань та закінчення такого досудового розслідування, що має безумовним наслідком встановлення вини особи, щодо якої воно провадилось, за відсутності якої, доведеної у судовому порядку, суд не може встановити факт невиконання відповідачем судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду скарги позивача, суд першої інстанції своєю ухвалою від 04.07.2017 зобов'язував позивача надати суду докази на підтвердження перебування відповідача у спірних приміщеннях.

Однак, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження перебування відповідача у групах приміщень № 7, № 8, № 9, № 10 першого поверху та групах приміщень №15, №16 антресолі першого поверху будинку адміністративно лабораторного корпусу літ. «А9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 173,9 кв.м., як станом на час здійснення державним виконавцем перевірки виконання рішення суду, так і після винесення оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадження.

При цьому, місцевий господарський суд правомірно не прийняв в якості належного та допустимого доказу знаходження відповідача у спірних приміщеннях наданий позивачем акт про перешкоджання з боку ТОВ «АТА» роботі інвентаризаційної комісії ДП «НДІ мікроприладів» від 19.05.2017, оскільки вказаний акт підписаний лише співробітниками позивача, а доказів повідомлення боржника про роботу такої комісії матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження у такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Тобто законодавець передбачив захист прав стягувача у виконавчому провадженні у разі самостійного вселення боржника у приміщення, з якого його було примусово виселено.

Як пояснили у судовому засіданні уповноважені представники скаржника, позивач не звертався до суду з відповідною заявою в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене та враховуючи, що суд має надати оцінку правомірності дій державного виконавця, виходячи з обставин, що існували на момент вчинення таких дій, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії органу виконання судових рішень під час виконання наказу у даній справі узгоджуються з положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки, як встановлено судом першої інстанції, скаржником не обґрунтовано незаконності дій Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189, скаргу позивача в частині скасування зазначеної постанови та зобов'язання органу виконання судових рішень провести всі необхідні дії для виконання наказу суду від 24.03.2017 у даній справі має бути залишено без задоволення.

Щодо вимог про поновлення виконавчого провадження №53777189, суд відзначає, що відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як роз'яснено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9, господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Враховуючи, що в задоволенні вимоги позивача про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2017 ВП №53777189 судом відмовлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане унеможливлює відновлення виконавчого провадження як похідної вимоги.

При цьому, колегія суддів відзначає, що відновлення відповідного виконавчого провадження врегульовано положеннями ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а господарський суд при розгляді скарг на дії ДВС не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, а тому задоволення вимоги позивача про відновлення виконавчого провадження буде підміною судом його обов'язків, що є недопустимим та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги, які правильних та мотивованих висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №910/4521/14 має бути залишена без змін, а апеляційна скарга Інституту мікроприладів НАН України на дану ухвалу - без задоволення, як необґрунтована та безпідставна.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 43, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №910/4521/14 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі №910/4521/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4521/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.О. Зеленін