КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. Справа№ 927/431/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Жук Г.А.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за договором про надання правової допомоги від 17.07.2017

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю № 1-28/654 від 12.06.2017

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 (особисто), ОСОБА_5 (особисто), ОСОБА_6 (особисто), ОСОБА_7 (особисто)

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017

у справі № 927/431/17 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд»

до Чернігівської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13

ОСОБА_14

ОСОБА_15

ОСОБА_16

ОСОБА_17

ОСОБА_18

ОСОБА_19

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

ОСОБА_20

ОСОБА_7

ОСОБА_21

ОСОБА_22

ОСОБА_23

ОСОБА_4

ОСОБА_24

ОСОБА_5

ОСОБА_25

ОСОБА_26

ОСОБА_6

ОСОБА_27

ОСОБА_28

про визнання незаконним та скасування рішення від 24.03.2017

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 24.03.2017 № 18/VII-18 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 285 від 28.12.1993 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд" в колективну власність» в частині».

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017, повний текст якого підписаний 17.07.2017, у справі № 927/431/17 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поданий позивачем позов не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права позивача щодо здійснення ним правомочностей власника майна, а відтак, приймаючи до уваги, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення внаслідок прийняття оскаржуваного рішення прав позивача як власника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням, Приватне акціонерне товариство «Чернігівоблбуд» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 повністю і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті не враховано, що оспорюваним рішенням порушено охоронюваний інтерес позивача, оскільки, вірно встановивши, що спірне рішення не має впливу на права позивача як власника квартир, суд не врахував, що вказаним рішенням відповідач посягнув на прагнення позивача (не юридичну можливість) до користування конкретним матеріальним благом, правом власності, без офіційного піддання сумніву правомірності такого прагнення до користування, і порушив таким чином охоронюваний законом інтерес позивача, який є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Також позивач зазначив, що відповідач був неправомочним визнавати рішення виконкому незаконним, розглядати і вирішувати дане питання, оскільки воно не віднесене Конституцією України, ЗУ «Про місцеве самоврядування» та іншими законами до його відання, і діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалою від 16.08.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Пашкіна С.А. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 у справі № 927/431/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Розпорядженням № 09-53/3492/17 від 31.08.2017, у зв`язку з виходом судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустку, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 927/431/17.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.08.2017 справа № 927/431/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Жук Г.А., Сітайло Л.Г.

Ухвалою від 16.08.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Сітайло Л.Г. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 у справі № 927/431/17 прийнято до свого провадження.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, крім ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, крім ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 проти задоволення апеляційних скарг заперечили, просили залишити їх без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

28.12.1993 рішенням № 285 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» (далі Рішення № 285) (а.с.21 т.1), з посиланням на те, що в 1993 році за кошти орендного підприємства тресту «Чернігівоблбуд» був збудований будинок і викуплені окремі квартири, виконавчий комітет Чернігівської міської Ради народних депутатів зобов'язав бюро технічної інвентаризації видати тресту «Чернігівоблбуд» свідоцтво на право власності на квартири (в тому числі) в будинку по АДРЕСА_1: - двокімнатні №№ 2, 3, 7, 10, 15, 19, 23, 34; - трикімнатні №№ 1, 9, 13, 17, 21; - чотирикімнатні квартири №№ 8, 12, 16, 32.

16.02.1994 на підставі Рішення № 285 виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок (а.с.36 т.1) (далі Свідоцтво від 16.02.1994), в якому засвідчено, що в цілому квартири №№ 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 19, 21, 23, 32, 34 в будинку, розташованому по АДРЕСА_1 в м. Чернігові (далі по тексту - спірні квартири), дійсно належать тресту «Чернігівоблбуд» на праві приватної власності.

Згідно з Реєстраційною карткою на документі про право приватної власності (а.с.36-зворот т. 1), вказані в Свідоцтві від 16.02.1994 квартири в цілому №№ 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 19, 21, 23, 32, 34 зареєстровані в Чернігівському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за трестом «Чернігівоблбуд», про що 16.02.1994 записано в реєстровій книзі № 1 під реєстровим № 1160.

24.03.2017 відповідачем прийняте Рішення № 18/VII-18 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству, рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 285 від 28 грудня 1993 року «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність» в частині» (а.с. 76 т.1) (далі Рішення № 18/VII-18), яким відповідач, з посиланням на частину третю статті 8, статтю 47 Конституції України, статті 25 та 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визнав рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 285 від 28 грудня 1993 року в частині зобов'язання бюро технічної інвентаризації видати тресту «Чернігівоблбуд» свідоцтва на право власності на квартири: двокімнатні №№ 2, 3, 7, 10, 15, 19, 23, 34; трикімнатні №№ 1, 9, 13, 17, 21; чотирикімнатні №№ 8, 12, 16, 32 по АДРЕСА_1 в місті Чернігові таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України.

26.04.2017 позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування Рішення № 18/VII-18.

У позовній заяві та письмових поясненнях, долучених позивачем до матеріалів справи під час розгляду її судом першої інстанції, в обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що:

- відповідач вийшов за межі наданих повноважень, визнавши Рішення № 285 таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, оскільки, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку;

- органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення;

- наявними в матеріалах справи документальними доказами (постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.09.2015 у справі № 750/4856/15-а, яка набрала законної сили, та Свідоцтво від 16.02.1994, видане на виконання Рішення № 285, копії яких наявні в матеріалах справи) підтверджується факт виконання Рішення № 285, в той час як ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Своє право звернутися до суду з цим позовом виходячи з норми ч. 1 ст. 393 ЦК України, де вказано, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, позивач обґрунтовує також порушенням своїх прав власника з огляду на те, що відповідно до Свідоцтва від 16.02.1994, виданого на підставі Рішення № 285, трест «Чернігівоблбуд», отримав у право приватної власності спірні квартири, а Публічне акціонерне товариство «Чернігівоблбуд» (найменування позивача на дату звернення до суду з цим позовом - прим. суду) є правонаступником організації орендарів Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного треста «Чернігівоблбуд» та ЗАТ «Чернігівоблбуд», що підтверджується наявними у справі належними документальними доказами.

При цьому позивач вважає, що оспорене рішення відповідача зачіпає інтереси позивача як правонаступника, оскільки ставить під сумнів законність Свідоцтва від 16.02.1994, дає підстави для визнання його недійсним і порушення майнових прав позивача.

Виходячи з доведеності його права власності на спірні квартири, позивач зазначає, що чинним законодавством України не передбачено припинення права власності шляхом скасування чи визнання неконституційним раніше прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, яке було підставою для набуття права власності, і що позивач не порушує права на приватизацію житла громадянами, які перебували на квартирному обліку у черзі міської ради та проживають в АДРЕСА_1, оскільки таке право громадян може бути ними реалізоване лише шляхом приватизації ними державного житлового фонду, а не шляхом втручання в приватну власність іншої юридичної особи; що компетенція органу місцевого самоврядування розповсюджується лише на вирішення питань щодо майна, яке перебуває виключно у державній чи комунальній власності; що будинок по АДРЕСА_1 не відносився до державного житлового фонду, а являвся колективною власністю ЗАТ «Чернігівоблбуд», правонаступником якого є позивач; що будівництво квартир в будинку № АДРЕСА_1 здійснювали не треті особи, а юридична особа, позивач у справі і за кошти юридичної особи, а не за кошти третіх осіб, які лише перебували у трудових стосунках з позивачем та виконували свої трудові обов'язки, за що отримували заробітну плату.

Відповідач та треті особи проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що на момент прийняття Рішення № 285 законодавством не передбачалось закріплення на праві колективної власності житлових квартир за юридичними особами, які мали організціно-правову форму «орендне підприємство»; що діюче на момент прийняття Рішення № 285 законодавство не передбачало повноваження виконавчого комітету органу місцевого самоврядування переводити житло в колективну власність; що на момент прийняття Рішення № 285 громадянам були видані ордери на спірні квартири як на державні зі зняттям з квартирного обліку, де вони проживають дотепер, а отже, приймаючи Рішення № 285, виконком Чернігівської міської ради, надавши право власності тресту «Чернігівоблбуд» на квартири, які вже на той час були розподілені згідно з квартирною чергою громадянам, що потребували поліпшення житлових умов, діяв протиправно, оскільки порушив права вказаних громадян на житло; що позивач, приймаючи Рішення № 18/VII-18 про визнання Рішення № 285 таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, діяв в межах наявних в нього повноважень, врахувавши, що вказаним рішенням порушено право громадян на житло, гарантоване Конституцією України; що згідно з частиною 2 статті 4 «Європейської хартії місцевого самоврядування» (ратифікована Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР) органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Крім того, відповідач зауважив на тому, що оспорене рішення не скасовує і не заперечує правовий ефект Рішення № 285, якому позивач надав оцінку в частині додержання під час його прийняття матеріальних норм чинного законодавства та житлових прав громадян.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог позивача дійшовши висновку про те, що поданий позивачем позов не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права позивача щодо здійснення ним правомочностей власника майна, і що матеріалами справи не підтверджується факт порушення внаслідок прийняття оскаржуваного рішення прав позивача.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні позову судом першої інстанції відмовлено правомірно, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1, п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частина 2 ст. 20 ГК України встановлює, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

За змістом ч. 7 ст. 23 ГК України спори про поновлення порушених прав суб'єктів господарювання внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Такий висновок висловлений в Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів», де зазначено, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин (п.1); Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2).

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування Рішення № 18/VII-18, з тих підстав, що, приймаючи його, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і що вказане рішення порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Щодо вимог позивача про визнання незаконним та скасування Рішення № 18/VII-18 з тих підстав, що, приймаючи його, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч.1); Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10).

Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

У мотивувальній частині Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (пункти 4, 5) Конституційний Суд України дійшов висновків, що:

- органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України;

- органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію;

- зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції або законам України Конституції чи законам України);

- органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Акт ненормативного характеру не може бути скасовано чи змінено органом місцевого самоврядування після його виконання.

Рішення № 285 є актом ненормативного характеру, що слідує з його змісту, встановлених судом обставин щодо факту його виконання, тобто вичерпання його дії і не заперечується сторонами, проте відповідач оспореним Рішенням № 18/VII-18 не змінював і не скасовував його, а також не визнавав незаконним.

За таких обставин, посилання позивача як на доказ порушення Рішенням № 285 своїх прав на те, що акт ненормативного характеру не може бути скасовано чи змінено органом місцевого самоврядування після його виконання, а також на те, що чинним законодавством України не передбачено припинення права власності шляхом скасування чи визнання неконституційним раніше прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, яке було підставою для набуття права власності, до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Висловивши у спірному рішенні своє ставлення до рішення, прийнятого виконавчим комітетом, міська рада не вчинила дій, які можна розглядати як такі, що вчинені нею не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також слід врахувати, що частиною 2 статті 4 «Європейської хартії місцевого самоврядування» (ратифікована Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР) встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

При цьому колегія суддів, в порядку оцінки наявних в матеріалах справи документальних доказів, вважає за необхідне зауважити на такому.

Як встановлено судом, Рішенням № 285 бюро технічної інвентаризації зобов'язано видати тресту «Чернігівоблбуд» свідоцтво на право власності на спірні квартири.

Враховуючи назву Рішення № 285 - «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд» в колективну власність», є підстави вважати, що тресту «Чернігівоблбуд» мало бути видано свідоцтво на право колективної власності на спірні квартири, але 16.02.1994 на підставі Рішення № 285 виконавчим комітетом Новозаводської районної Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, в якому засвідчено, що спірні квартири належать тресту «Чернігівоблбуд» на праві приватної власності, що колегія суддів вважає помилкою.

Матеріали справи не містять доказів того, що вказану помилку в установленому законом порядку було виправлено.

Внаслідок допущеної помилки, Чернігівським бюро технічної інвентаризації також помилково зареєстровано вказані в Свідоцтві від 16.02.1994 спірні квартири за трестом «Чернігівоблбуд» на праві приватної власності, що суперечить Рішенню № 285, прийнятому 28.12.1993 виконавчим комітетом Чернігівської міської Ради народних депутатів.

Але, вказані обставини не спростовують того факту, що Рішення № 285, будучі ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування, як акт одноразового застосування вичерпало свою дію фактом виконання.

Щодо тверджень позивача на порушення в зв'язку з прийняттям відповідачем Рішення № 18/VII-18 його прав та охоронюваних законом інтересів слід зазначити таке.

Позивач, обґрунтовуючи своє право звернутися до суду з цим позовом, не заперечує, що Рішення № 18/VII-18 не має впливу на права позивача як власника квартир, але вважає, що прийняте відповідачем Рішення № 18/VII-18 зачіпає інтереси позивача як правонаступника тресту «Чернігівоблбуд, оскільки ставить під сумнів законність Свідоцтва від 16.02.1994, дає підстави для визнання його недійсним і для порушення майнових прав позивача, які не можуть бути припинені шляхом скасування чи визнання неконституційним раніше прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, яке було підставою для набуття права власності.

Однак колегія суддів вважає вказані твердження позивача припущеннями щодо того, що в майбутньому можуть статися події, які можуть і не статися, та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження позивача, що Рішення № 18/VII-18 є підставою для оскарження Свідоцтва від 16.02.1994 не може бути прийнято до уваги як довід порушення прав позивача, оскільки оскарження свідоцтва про право власності особою та/або особами, які вважають, що їх права порушені, не залежить від рішення органу місцевого самоврядування щодо акту іншого органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано свідоцтво про право власності.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при вирішення спору по суті не враховано, що оспорюваним рішенням порушено охоронюваний інтерес позивача, оскільки суд не врахував, що вказаним рішенням відповідач посягнув на прагнення позивача (не юридичну можливість) до користування конкретним матеріальним благом, правом власності, без офіційного піддання сумніву правомірності такого прагнення до користування, і порушив таким чином охоронюваний законом інтерес позивача, який є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, до уваги колегією суддів також прийняті бути не можуть, оскільки позивачем не доведено, що прагнення можуть бути віднесені до прав та охоронюваних законом інтересів, які підлягають захисту в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодекс України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1 ГПК України юридичні особи, громадяни, які в установленому законом порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених законодавчими актами України, державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, проте обраний позивачем спосіб відновлення свого порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає необхідність повторних звернень до суду.

Поданий позивачем позов про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради № 18/VII-18 від 24.03.2017 «Про визнання таким, що не відповідає законодавству рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 285 від 28.12.1993 «Про переведення житла тресту «Чернігівоблбуд" в колективну власність» в частині» не виконує функцію захисту прав особи, оскільки не впливає на права позивача щодо здійснення ним правомочностей власника майна.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне, щодо посилань позивача як на доказ порушення його прав оспореним рішенням на те, що будинок по АДРЕСА_1 не відносився до державного житлового фонду, зазначити таке.

Як слідує з Довідки від 05.05.2017 № 1/69 (а.с.40 т.1), доданої позивачем до Письмових пояснень від 10.05.2017 № 1/70 (а.с.33-35 т.1), рішенням виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів трудящих № 819 від 12 жовтня 1960 року було створено Обласний ремонтно-будівельний трест, який на підставі наказу Міністерства житлово-комунального господарства УРСР від 03.12.87 № 254 реорганізовано в Чернігівський обласний підрядний спеціалізований ремонтно-будівельний трест.

31.03.1989 Чернігівським обласним управлінням житлово-комунального господарства Чернігівського облвиконкому с одної сторони та колективом працівників Чернігівського спеціалізованого ремонтно-будівельного треста с другої сторони укладено Договір про умови організації виробництва и матеріального стимулювання між облжилкомунуправлінням Чернігівського облвиконкому і колективом Чернігівського ремонтно-будівельного треста на умовах оренди майна державного підприємства (а.с.41-43 т.1, а.с.64-66 т.2) (далі Договір від 31.03.1989).

Необхідно зазначити, що, як слідує з печатки тресту на Договору від 31.03.1989, незважаючи на те, що в тексті вказаного договору його назва зазначена як «Чернігівський спеціалізований ремонтно-будівельний трест», фактично, в Договорі від 31.03.1989 йдеться про колектив працівників вищезгаданого Обласного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту Управління комунального господарства виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів.

За умовами вказаного договору, згідно з п. 2.1 колектив працівників Обласного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту Управління комунального господарства виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів, будучі державним підприємством, прийняв в оренду на період з 1 квітня 1989 року по 1 січня 2011 року виробничі будівлі, споруди, обладнання, житловий фонд, які є майном державного підприємства, тобто державним майном.

При цьому Обласний підрядний спеціалізований ремонтно-будівельний трест Управління комунального господарства виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів взяв на себе зобов'язання здійснювати будівництво житла, об'єктів соцкультбиту и виробничих баз за рахунок коштів бюджету і власних коштів відповідно до п'ятирічних планів економічного розвитку і програми «Житло по облжилкомунуправлінню» (п.2.11 договору), а Чернігівське обласне управління житлово-комунального господарства Чернігівського облвиконкому, в свою чергу, - передбачати часткове фінансування із бюджету об'єктів житла, об'єктів соцкультбиту и виробничих баз відповідно до п'ятирічних планів економічного розвитку і програми «Житло по облжилкомунуправлінню» (п.1.8 договору).

20.01.1990 на конференції Організації орендарів Обласного підрядного спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту Управління комунального господарства виконкому Чернігівської обласної Ради народних депутатів затверджено Статут Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту «Чернігівоблбуд». (а.с.45-51 т.1)

Згідно з п. 1.1 вказаного Статуту коротким найменуванням Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту «Чернігівоблбуд» є «трест «Чернігівоблбуд»», тому далі по тексту цієї постанови Чернігівський обласний проектний ремонтно-будівельний трест «Чернігівоблбуд» йменуватиметься «трест «Чернігівоблбуд»», а Статут Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту «Чернігівоблбуд» - Статут тресту «Чернігівоблбуд».

Рішенням виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів від 26.02.1990 № 58 «Про реєстрацію Статутів» (а.с.15 т.1) зареєстровано Статут тресту «Чернігівоблбуд».

У пункті 1.3 Статуту Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного тресту «Чернігівоблбуд» зазначено, що «Чернігівоблбуд» є орендним підприємством, яке унаслідувало права та обов'язки державного підприємства Чернігівського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту Міністерства житлово-комунального господарства УРСР, що працює на підставі договору між облжилкомунуправлінням Чернігівського облвиконкому та колективом Чернігівського ремонтно-будівельного тресту на умовах оренди майна від 31.03.1989 та додаткової угоди до нього.

Згідно з п. 1.5 свого Статуту трест «Чернігівоблбуд» складає самостійний баланс, є юридичною особою, володіє відокремленою частиною загальнонародної соціалістичної власності, взятої в оренду від Чернігівського обласного управління житлово-комунального господарства Чернігівського облвиконкому, и створює свою колективну власність.

Згідно з п. 4.1 Статуту, трест «Чернігівоблбуд» орендував державне майно (за Договором від 31.03.1989 - прим. суду), працює на принципі повного господарського розрахунку і самофінансування.

Відповідно до п. 5.2 Статуту тресту «Чернігівоблбуд» умови Договору від 31.03.1989 і додаткової угоди до нього зберігають свою силу до 1 січня 2011 року.

Тобто трест «Чернігівоблбуд» також взяв на себе зобов'язання здійснювати будівництво житла, об'єктів соцкультбиту и виробничих баз за рахунок коштів бюджету і власних коштів відповідно до п'ятирічних планів економічного розвитку і програми «Житло по облжилкомунуправлінню» (п.2.11 договору), а управління, в свою чергу, - передбачати часткове фінансування із бюджету об'єктів житла, об'єктів соцкультбиту и виробничих баз відповідно до п'ятирічних планів економічного розвитку і програми «Житло по облжилкомунуправлінню» (п.1.8 договору).

Отже, згідно зі своїм Статутом трест «Чернігівоблбуд» знаходиться у віданні Міністерства житлово-комунального господарства УРСР, є орендним підприємством і має в орендному користуванні державне майно, передане йому Чернігівським обласним управлінням житлово-комунального господарства Чернігівського облвиконкому на підставі вищезгаданого Договору від 31.03.1989 з додатковими угодами до нього.

При цьому слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 26 ЦК Української РСР в редакції на дату проведення конференції Чернігівського спеціалізованого ремонтно-будівельного тресту, де було затверджено Статут тресту «Чернігівоблбуд», юридична особа має цивільну правоздатність відповідно до встановлених цілей її діяльності.

Правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення, а у випадках, коли вона повинна діяти на підставі загального положення про організації даного виду, - з моменту видання компетентним органом постанови про її утворення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації.

Статтею 5 Закону України «Про підприємства в Україні» встановлено, що підприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємства-засновника, організації або за рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим Законом та іншими законами Української РСР (ч.1); Підприємство набуває прав юридичної особи від дня його державної реєстрації (ч.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону державна реєстрація підприємства здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцезнаходженням підприємства.

Дані про державну реєстрацію підприємства в десятиденний строк виконавчим комітетом повідомляються Міністерству фінансів Української РСР і Держкомстату Української РСР. Підприємство включається до державного реєстру Української РСР від дня його реєстрації.

Тобто правоздатність тресту «Чернігівоблбуд» як юридичної особи виникла починаючи з 26.02.1990, дати державної реєстрації рішенням виконавчого комітету Деснянської районної Ради народних депутатів № 58.

Як слідує з п. 8 Акту державної приймальної комісії про прийомку закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію от 31.03.1993 (а.с.130-133 т.2), затвердженого рішенням Чернігівського міськвиконкому Ради народних депутатів від 21.07.1993 № 122, будівельно-монтажні роботи 36-ти квартирного жилого дома по адресу: г. Чернігів, АДРЕСА_1 проведені в строки: начало робіт - січень 1990, закінчення робіт - березень 1993 року.

Водночас 12.05.1992, як слідує з матеріалів справи, на конференції Організації орендарів підприємства «Чернігівоблбуд» затверджено Статут Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства «Чернігівоблбуд» (далі Статут від 18.10.1993) (а.с.53-60 т.1).

Однак рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської Ради № 235 (а.с.52 т.1) Чернігівське обласне проектне ремонтно-будівельне орендне підприємство «Чернігівоблбуд», яке створене згідно з рішенням організації орендарів підприємства, перереєстроване лише 18.10.1993, в зв'язку з чим, з огляду на вищезгадані норми статті 26 ЦК Української РСР та статей 5, 6 ЦК Української РСР, правоздатність вказаного підприємства як юридичної особи виникла починаючи з 18.10.1993, тобто вже після введення спірного будинку в експлуатацію.

Таким чином, будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 було розпочато в січні 1990 року державним підприємством Чернігівським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним трестом Міністерства житлово-комунального господарства УРСР (оскільки правоздатність тресту «Чернігівоблбуд» як юридичної особи виникла лише починаючи з 26.02.1990) і продовжено і закінчено у березні 1993 трестом «Чернігівоблбуд», який згідно зі своїм Статутом знаходиться у віданні Міністерства житлово-комунального господарства УРСР. При цьому діяли ці державні підприємства, як встановлено судом, на підставі Договору від 31.03.1989 в умовах оренди майна державного підприємства.

Відповідно до Житлового кодексу Української РСР (тут і далі по тексту постанови в редакції, чинній на 28.12.1993, дату прийняття Рішення № 285):

- Відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. (Стаття 1. Право громадян Української РСР на житло);

- Завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. (Стаття 2. Завдання житлового законодавства Української РСР);

- Житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. Відносини, зв'язані з будівництвом житла, регулюються відповідним законодавством Союзу РСР і Української РСР. (Стаття 3. Житлове законодавство Союзу РСР і Української РСР);

- Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. (Стаття 4. Житловий фонд).

Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу Української РСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Також статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, на дату прийняття Рішення № 285, встановлено, державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі ст. 52 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

За правилами ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті (в тому числі): приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51); затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).

Статтею 18 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Отже, житлові приміщення в жилих будинках, що належать до державного житлового фонду розподіляються спільними рішеннями адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації і відповідно до закону затверджуються виконавчими комітетами районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів.

Як слідує з матеріалів справи, 19.07.1993 рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 160 (Рішення № 160) (а.с.201-202 т.1) та 05.10.1993 рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 224 (Рішення № 224) (а.с.203 т.1) затверджено спільні рішення адміністрації і профспілкових комітетів Чернігівської ремонтно-будівельної дільниці № 3 об'єднання «Чернігівоблбуд», Участку малої механізації тресту «Чернігівоблбуд», Ремонтно-будівельної дільниці № 3, Будівельного управління № 5 об'єднання «Чернігівоблбуд» про виділення житлової площі і видано ордери за адресою: м. Чернігів, АДРЕСА_1: - ОСОБА_21 на чотирикімнатну квартиру № 8 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1 з 20.11.1974); - ОСОБА_10 на чотирикімнатну квартиру № 32 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 2 з 15.07.1974); - ОСОБА_31 на чотирикімнатну квартиру № 12 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1, пільгова, з 23.10.1986); - ОСОБА_32 на двокімнатну квартиру № 23 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1, з 15.09.1990); - ОСОБА_33 на трикімнатну квартиру № 17 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1, з 03.08.1981); - ОСОБА_8 на двокімнатну квартиру № 10 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1 загальна з 1979); - ОСОБА_20 на двокімнатну квартиру № 2 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 2, загальна з 1980); - ОСОБА_34 на двокімнатну квартиру № 34 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 3, загальна з 1980); - ОСОБА_7 на двокімнатну квартиру № 7 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 1 з 06.03.1981); - ОСОБА_22 на трикімнатну квартиру № 9 зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 2 з 20.03.1989).

На підставі Рішення № 160 та Рішення № 224 протягом серпня - жовтня 1993 року вказаним особам виконавчим комітетом Чернігівської міської Ради народних депутатів видані ордери на житлові приміщення про право зайняття відповідних квартир (а.с.46, 47, 48, 49, 51, 52, 53, 95 т.2).

Враховуючи, що будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснювалось державними підприємствами (Чернігівським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним трестом та Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним трестом «Чернігівоблбуд» - коротка назва трест «Чернігівоблбуд»), які знаходились у віданні Міністерства житлово-комунального господарства УРСР та діяли на підставі Договору від 31.03.1989 в умовах оренди майна державного підприємства, в розумінні норм ст. 5 Житлового кодексу Української РСР та ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» будинок по АДРЕСА_1 після здачі його в експлуатацію 31.03.1993 відносився до державного житлового фонду.

Це підтверджується також тим, що надання квартир громадянам у вказаному будинку відбувалося у порядку, встановленому статтею 52 Житлового кодексу Української РСР для передачі жилих приміщень в будинках відомчого житлового фонду, тобто державного фонду, шляхом прийняття спільних рішень адміністрації і профспілкових комітетів структурних підрозділів тресту «Чернігівоблбуд» з подальшим затвердженням їх рішеннями № 160 та № 224 виконавчого комітету Чернігівської міської ради, який за правилами ст. 15 Житлового кодексу Української РСР видав громадянам відповідні ордери на житло державного фонду.

При цьому для передачі громадянам жилих приміщень в будинках громадського житлового фонду, до якого, як помилково вважає позивач, відноситься будинок по АДРЕСА_1, законодавством передбачений інший порядок, ніж для відомчого житла.

Так, згідно зі ст. 53 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення, чого щодо спірних квартир не відбувалося.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивача про те, що спірні квартири не відносилися до державної форми власності, оскільки будинок, в якому вони знаходяться, здавався у експлуатацію як державний житловий фонд.

Той факт, що після видачі громадянам ордерів на заселення до державного житлового фонду Рішенням № 285 спірні квартири як житло тресту «Чернігівоблбуд» були переведені в колективну власність останнього вищевикладених обставин не спростовує.

Також колегію суддів визнається необґрунтованою думка позивача про те, що будівництво квартир в будинку № АДРЕСА_1 здійснювали не треті особи, а юридична особа, позивач у справі і за кошти юридичної особи, а не за кошти третіх осіб, які лише перебували у трудових стосунках з позивачем та виконували свої трудові обов'язки, за що отримували заробітну плату, оскільки, як встановлено судом, житловий будинок по АДРЕСА_1 збудований державними підприємствами Чернігівським обласним спеціалізованим ремонтно-будівельним трестом Міністерства житлово-комунального господарства УРСР та трестом «Чернігівоблбуд», який згідно зі своїм Статутом знаходився у віданні Міністерства житлово-комунального господарства УРСР, за рахунок коштів бюджету і власних коштів відповідно до п'ятирічних планів економічного розвитку і програми «Житло по облжилкомунуправлінню». Власні кошти при цьому формувались здебільше як результат праці третіх осіб як працівників цих підприємств, що не потребує доведення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що Рішення № 18/VII-18 позбавляє його права здійснювати права власника щодо квартир, які перебували у його власності на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, і що наявні підстави у їх сукупності (невідповідність вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції та порушення законних прав та охоронювані законом інтересів позивача) для визнання недійсним Рішення № 18/VII-18.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення внаслідок прийняття оскаржуваного рішення прав та охоронювані законом інтересів позивача як власника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 у справі № 927/431/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 у справі № 927/431/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.07.2017 у справі № 927/431/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/431/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

Г.А. Жук