РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2017Справа №910/9939/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна»

про стягнення 56956,79 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Яковлєв Ю.В. - по дов.

від відповідача: Шемяткін М.О. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГПУТ» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» про стягнення 53 432,38 грн.

Ухвалою від 21.06.2017р. порушено провадження по справі №910/9939/17 та призначено її розгляд на 07.07.2017р.

Представник позивача у судове засідання 07.07.2017р. не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представником відповідача 06.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано відзив на позовну заяву, крім того, представником відповідача подано письмове клопотання про продовження строків розгляду справи, яке судом розглянуто та задоволено з урахуванням наступного.

Ухвалою від 07.07.2017р. строк розгляду справи було продовжено на 15 календарних днів та відкладено розгляд спору на 04.09.2017р.

Представником позивача 04.09.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено. Одночасно, вказаним учасником судового процесу подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 52208 грн., 3% річних в розмірі 506,35 грн. та пеню в сумі 4242,44 грн. Вказана заява була прийнята судом як така, що відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 04.09.2017р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 04.09.2017р.

В судовому засіданні 04.09.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП» (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» (експедитор) було укладено договір №2512 про надання транспортно-експедиторських послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, відповідно до п.1.1 якого експедитор замовляє, а перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях.

За умовами п.1.4 договору №2512 від 01.01.2012р. кожне замовлення на послуги за даним договором експедитор надаватиме перевізнику у письмовій формі. Кожне прийняте замовлення становитиме невід'ємну частину цього договору та включатиме в себе ці договірні умови, якщо інше чітко не буде встановлено у письмовій формі. Замовлення може передаватись за допомогою факсимільного зв'язку в електронному вигляді по електронному зв'язку, та має силу оригіналу.

Згідно п.3.1 договору №2512 від 01.01.2012р. ціни за даним договором встановлені в гривні. Ціна не містить в собі винагороди експедитора. Ціни є договірними і визначаються винятково виходячи з конкретної ситуації на транспортному ринку. Порядок та терміни оплати обумовлюються в разовому замовленні, що направляється перевізнику перед конкретним перевезенням (групою перевезень). Оплата послуг перевізника здійснюється експедитором на розрахунковий рахунок перевізника на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів (СМR) з відповідними відмітками про одержання вантажу і оригіналів рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2012р. чи до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Якщо за місяць до закінчення дії даного договору жодна зі сторін не виявить письмового бажання його розірвати, відповідно договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах (п.п.9.1, 9.3 договору №2512 від 01.01.2012р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №2512 від 01.01.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з надання транспортно-експедиторських послуг.

Як свідчать матеріали справи, в межах договору №2512 від 01.01.2012р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП» транспортну заявку від 17.03.2017р.

При цьому, твердження відповідача стосовно того, що вказане вище замовлення було направлено поза межами дії договору №2512 від 01.01.2012р. з огляду на закінчення строку його дії, суд до уваги не приймає, оскільки, як вказувалось вище, згідно п.п.9.1, 9.3 договору №2512 від 01.01.2012р. останній набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2012р. чи до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Якщо за місяць до закінчення дії даного договору жодна зі сторін не виявить письмового бажання його розірвати, відповідно договір вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах. Отже, сторонами на підставі вільного волевиявлення було погоджено умови автоматичної пролонгації вказаного правочину за відсутні письмової заяви про розірвання договору. При цьому, у даному випадку умовами укладеного між сторонами правочину обмежень щодо кількості пролонгацій не визначено. Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів висловлення за місяць до закінчення строку дії договору №2512 від 01.01.2012р. письмового бажання його розірвати, суд дійшов висновку щодо автоматичної пролонгації вказаного договору, в тому числі, на 2017р.

Отже, виходячи з наведеного, суд приймає заявку-доручення від 17.03.2017р. в якості належного та допустимого у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказу замовлення відповідачем у позивача послуг у порядку, визначеному п.1.4 договору №2512 від 01.01.2012р.

Згідно змісту заявки-доручення від 17.03.2017р. експедитором замовлено перевезення сухого дитячого харчування, до 20 тонн, у кількості 33 європалетомісця, із завантаженням в Італії та розвантаженням у м.Києві; номер автомобіля, причепа: Рено ВК 0116 ВН/ВК9217ХХ. В означеній заявці вказано, що сума замовлення становить 1800 євро (тариф рахується в гривнях на день завантаження, в рахунку обов'язково повинна бути розбивка по території України). Умови оплати: 20 банківських днів після отримання оригіналів документів.

Як свідчать матеріали справи, на виконання заявки-доручення від 17.03.2017р., позивачем було здійснено перевезення у міжнародному сполученні, про що складено міжнародну товарно-транспортну накладу (СМR) №0002193.

Зі змісту вказаної СМR вбачається, що назва відправника, дата завантаження, місце і дата розвантаження (27.04.2017р.) вантажу відповідають умовами, визначеним у заявці-доручення від 17.03.2017р.

При цьому, посилання відповідача на здійснення позивачем іншого перевезення у вказаний момент, на підтвердження чого представлено до матеріалів справи СМR №0002192, не нівелюють обставин виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГПУТ» замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» згідно заявки-доручення від 17.03.2017р.

Судом прийнято до уваги, що за приписами ст.124 Митного кодексу України під консолідованим вантажем розуміється вантаж, що перевозиться одним транспортним засобом і складається з двох і більше партій товарів для різних одержувачів або для одного одержувача від різних відправників. Переміщення консолідованих вантажів, що ввозяться на митну територію України, від органу доходів і зборів відправлення на кордоні до органу доходів і зборів призначення з проміжним розміщенням цих вантажів на митному складі здійснюється на підставі договорів на перевезення. Для здійснення контролю за переміщенням консолідованих вантажів, що ввозяться на митну територію України, з органу доходів і зборів відправлення на кордоні до органу доходів і зборів, в зоні діяльності якого розташований митний склад, а також для поміщення товарів, що переміщуються у складі цих вантажів, у митний режим митного складу використовується попередня митна декларація, що складається на весь обсяг консолідованого вантажу. Контроль за переміщенням товарів з органу доходів і зборів, в зоні діяльності якого розташований митний склад, до органу доходів і зборів призначення для кінцевого одержувача здійснюється на підставі поданих утримувачем складу нових митних декларацій або документів, що їх замінюють, для внутрішнього транзиту товарів.

Отже, наведені правові норми передбачають можливість здійснення перевезення декількох різних вантажів в одному транспортному засобі.

При цьому, згідно вимог митного законодавства товарно-транспортна накладна виписується вантажовідправником на кожну поїздку автомобіля і для кожного вантажоодержувача окремо.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд зазначає, що наявність СМR №0002192 не виключає здійснення перевезення за міжнародною товарно-транспортною накладною СМR №0002193. До того ж, судом враховано, що зі змісту вказаних СМR вбачається, що маршрут за яким здійснювалося перевезення був однаковим, зокрема, з Італії до України, що фактично вказує на дійсну можливість здійснення позивачем одночасного перевезення декількох вантажів в одному транспортному засобі.

Одночасно, відсутність у СМR №0002193 печатки відповідача ніяким чином не нівелює складання останньої за наслідками здійснення позивачем перевезення згідно заявки-доручення від 17.03.2017р., оскільки в останній Товариство з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» а ні як вантажовідправник, а ні як вантажоодержувач не зазначений.

Як свідчать матеріали справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП» було складено акт №280 від 31.03.2017р. на суму 52208 грн., рахунок - фактуру №280 від 31.03.2017р. на суму 52 208 грн., які було направлено на адресу відповідача. На підтвердження направлення вказаних документів на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» заявником представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек від 05.04.2017р. та поштове повідомлення №470.

Отже, виходячи з наведеного вище, суд приймає наявні в матеріалах справи документи, в якості належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів надання позивачем відповідачу послуг з перевезення вантажу у міжнародному сполученні згідно заявки-доручення від 17.03.2017р. на суму 52208 грн.

Наразі, за твердженнями заявника, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» свої обов'язки за договором №2512 від 01.01.2012р. в частині оплати перевезення, здійсненого позивачем на підставі заявки-доручення від 17.03.2017р., виконано не було, грошові кошти в сумі 52208 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП» не перераховано, що і стало підставою для нарахуванні пені, 3% річних та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч.1 ст.926 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про стягнення заборгованості, насамперед, повинно бути доведено факт виникнення між сторонами взаємних прав та обов'язків у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України, наявність обов'язку відповідача внести на рахунок позивача плату за послуги в узгодженому сторонами розмірі, строк виконання якого настав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, згідно п.п.3.1, 3.4, 3.5 договору №2512 від 01.01.2012р. ціни за даним договором встановлені в гривні. Ціна не містить в собі винагороди експедитора. Ціни є договірними і визначаються винятково виходячи з конкретної ситуації на транспортному ринку. Порядок та терміни оплати обумовлюються в разовому замовленні, що направляється перевізнику перед конкретним перевезенням (групою перевезень). Оплата послуг перевізника здійснюється експедитором на розрахунковий рахунок перевізника на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів (СМR) з відповідними відмітками про одержання вантажу і оригіналів рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт.

Одночасно, судом зазначалось, що у заявці -дорученні від 17.03.2017р. контрагентами погоджено умови оплати: 20 банківських днів після отримання оригіналів документів.

Отже, з системного аналізу умов укладеного між сторонами правочину вбачається, що сторонами на підставі вільного волевиявлення досягнуто згоди щодо визначення строку оплати за договору саме в залежності від отримання оригіналів документів, в тому числі, і податкової накладної.

При цьому, суд зауважує, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, з наведеного вбачається, що визначення у п.3.5 договору №2512 від 01.01.2012р. строку оплати на підставі, зокрема, оригіналів рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору, що передбачений ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України.

Судом було встановлено, що позивачем було направлено на адресу відповідача акт №280 від 31.03.2017р. на суму 52208 грн., рахунок - фактуру №280 від 31.03.2017р. на суму 52 208 грн., заявку-доручення від 17.03.2017р., СМR №0002193 та додаткову угоду №1 від 17.03.2017р. до договору №2512 від 01.01.2012р. На підтвердження направлення вказаних документів на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» заявником представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек від 05.04.2017р. та поштове повідомлення №470.

Проте, належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна» податкової накладної, складеної за наслідками виконання спірного перевезення, матеріали справи не містять.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, ухвалою від 07.07.2017р судом було зобов'язано позивача надати докази направлення відповідачу податкової накладної за наслідками здійснення перевезення згідно транспортної заявки від 17.03.2017р.

Наразі, надане позивачем 04.09.2017р. повідомлення про доставку відповідачу податкової накладної №6 від 31.03.2017р., суд до уваги не приймає в якості належного та допустимого у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказу направлення експедитору вказаного документа. При цьому, суд зазначає наступне.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Представлене заявником до матеріалів справи повідомлення про доставку документа адресату суд оцінює критично, оскільки, ані умовами укладеного між сторонами правочину, ані заявкою-дорученням від 17.03.2017р. не визначено адреси електронної пошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Вєста Україна», а отже, у суду відсутні підстави достеменно вважати адресу, визначену позивачем у вказаному повідомленні, такою, що належить саме відповідачу.

До того ж, судом прийнято до уваги, що інші документи, перелік яких визначено у п.3.5 договору №2512 від 01.01.2012р., перевізником було направлено на адресу експедитора засобами поштового зв'язку за адресою, що вказана у договорі та заявці-дорученні від 17.03.2017р.

Суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, виходячи з наведеного у сукупності, з огляду на умови п.3.5 договору №2512 від 01.01.2012р. та заявки-доручення від 17.03.2017р. стосовно строків та порядку оплати послуг за вказаним правочином, суд дійшов висновку, що станом на момент вирішення спору по суті, строк оплати послуг з перевезення згідно вказаної вище заявки-доручення на суму 52208 грн. не настав, а отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу підлягають залишенню без задоволення.

Наразі, суд звертає увагу позивача на те, що у разі порушення відповідачем своїх обов'язків з оплати послуг перевезення, наданих згідно договору №2512 від 01.01.2012р. та заявки-доручення від 17.03.2017р., після настання строку їх оплати, Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВНЕ-ТРАНС-ГРУП» не позбавлено права та можливості звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

З огляду на висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та пені підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

11.09.2017 р.

Суддя О.М. Спичак