ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2017 р. Справа № 922/1072/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - Кожихов А.Ю. (довіреність №14/17-Н від 17.01.2017 року);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 25.02.2016 року) - після перерви не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" (вх.№2221Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 06.06.2017 у справі № 922/1072/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль", м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

про стягнення заборгованості, -

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль", м.Харків,

про визнання прострочення кредитора, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 заборгованості за Кредитним договором № 010-1/07-01-0800-08 від 16.10.2008р. в розмірі 2 014 854,75 грн., з яких: 938 267,75 грн. нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом; 565 161,47 грн. пені нарахованої за порушення строку погашення тіла кредиту, 511 425,53 грн. пені нарахованої за порушення строку погашення відсотків. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 30222,82 грн. позивач просить покласти на відповідача.

10.05.2017р. відповідачем було подано до суду зустрічну позовну заяву (вх. №14754) до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль", відповідно до якої відповідач, посилаючись на положення ст.33 Закону України "Про іпотеку", ст.219, 221 ГК України просить суд визнати прострочення кредитора ПАТ "Райффайзен банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" за кредитним договором № 010-1/07-01-0800-08 від 16.10.2008р., укладеним між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ФОП ОСОБА_4, яке пов'язане з навмисним створенням штучних умов для збільшення розміру боргу.

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.06.2017 (суддя Жельне С.Ч.) позов Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен банк Аваль" заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за кредитним договором №010-1/07-01-0800-08 від 16.10.2008 у розмірі 904391,56 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 733, 92 грн. В іншій частині вимог відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен банк Аваль" - відмовлено.

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 06.06.2017 у справі №922/1072/17 змінити, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" сум пені, нарахованих за порушення строку погашення кредиту та за порушення строку погашення відсотків, скасувати, в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ФОП ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 04.09.2017 року.

04.09.2017 року представником позивача було надано додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№9158).

Ухвалою суду від 04.09.2017 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 12.09.2017 року.

12.09.2017 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 14.09.2017 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.10.2008р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником за всіма правами та обов'язками якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (позивач по справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (відповідач) було укладено Кредитний договір №010-1/07-01-0800-08, у відповідності до Генеральної кредитної угоди №07-01-177-08 від 16.10.2008р. згідно п.1.1 якого кредитор, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. Кредитний ліміт - 3 000 000,00 грн., кінцева дата повернення кредиту - 16 жовтня 2018р.

На підтвердження надання боржнику кредиту в сумі 3 000 000,00 грн. банком було видано платіжні доручення, які містяться в матеріалах справи .

Також, сторонами 21.12.2010р. було підписано додаток №1 до кредитного договору №010-1/07-01-0800-08, відповідно до якого сторони погодили графік погашення кредитної заборгованості; додаткову угоду №1 від 21.12.10р. додаткову угоду №2 від 21.10.10р. відповідно до якого сторони погодили графік погашення кредитної заборгованості.

Згідно п.3.6. договору сторонами визначено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість) починаючи з першого місяця видачі першого траншу за кредитом у сумі визначеній позичальником, з дотриманням вимог п.1.1. цього договору щодо зменшення ліміту кредитування .

Пунктами 6.1., 6.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується використати кредит у зазначені у цьому договорі цілі і строки, передбачені цим договором, забезпечити повернення кредитору одержаного кредиту та сплати нарахованих процентів , передбачених цим договором комісій, неустойок, відшкодування витрат та збитків кредитора викликаних неналежним використанням цього договору. У випадку порушення умов цього договору сплачувати кредитору пеню та інші штрафні санкції , передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 10.2. договору за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цих договором, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості , з кожний день прострочення.

Крім того, рішенням господарського суду Харківської області від 16.02.2015 року у справі №922/5523/14 з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Харківської Обласної Дирекції було стягнуто суми заборгованості за кредитним договором №010-1/07-01-0800-08 від 16.10.2008 року - 1 742 749,62 грн., суми нарахованих та несплачених відсотків за користування кредитом - 80 389,59грн., суми пені, нарахована за порушення строку погашення тіла кредиту - 4 926,90грн., суми пені, нарахована за порушення строку погашення відсотків - 3 619,65грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 36633,71грн.

Дане рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22.04.2015 року.

Зокрема, у даних рішеннях встановлено, що відповідач в порушення умов договору не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Місцевий суд правомірно визнав безпідставними твердження відповідача стосовно припинення правовідносин сторін кредитного договору у зв'язку із наявним рішенням суду по справі №922/5523/14.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Дана думка суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 23.09.2015р. по справі №6-1206цс15 та у постанові від 21.09.2016 по справі №6-2631цс15.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом), викладені в зустрічній позовній заяві щодо зловживання Банком своїми правами як кредитора за кредитним договором №010-1/07-01-0800-08 та іпотекодержателя за укладеним між відповідачем та позивачем Договором іпотеки №07-01-177/1-08 від 16.10.2008р., що виражені ,на думку відповідача, (позивача за зустрічним позовом) у навмисному збільшенні заборгованості за обраним Банком способом захисту свого порушеного права у вигляді стягнення заборгованості з нього за кредитним договором, замість можливості задоволення своїх кредиторських вимог шляхом зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Згідно зі ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 3.1.14 Іпотечного договору у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, Іпотекодержатель (Банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 6 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначено на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки.

Тобто, в застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя сторони визначили, що Іпотекодержатель для задоволення свої вимог має право звернути стягнення на предмет іпотеки проте дане право не є обов'язком Банку, чинним законодавством встановлене право кредитора на свій розсуд обирати спосіб захисту свого порушеного права та інтересів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки або стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідачем за первісним позовом не було надано жодного доказу ні до суду як першої так і апеляційної інстанції, за яким вбачалось належне виконання боржником рішення суду, а також наявність дій з його боку спрямованих на виконання умов Кредитного договору.

Зазначені у зустрічній позовній заяві ФОП ОСОБА_4 обставини не підтверджуються жодним належним доказом та не несуть правових наслідків застосування до спірних кредитних правовідносин положень ст.221 ГК України.

Таким чином, враховуючи безпідставність та недоведеність з боку ФОП ОСОБА_4 заявлених зустрічних позовних вимог, місцевий господарський суд правомірно відмовив в їх задоволенні.

Позивач у позовній заяві стверджує, що після винесення судом вищезазначеного рішення по справі №922/5523/14 станом на 02.03.2017року відповідач кредит не повернув, заборгованість за рішенням не сплатив, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача відповідно до умов пункту 10.2. договору та ст. ст. 525, 526, ст. 1048, 1050,1054 ЦК України заборгованості по відсоткам за період з 03.10.2014 по 02.03.2017 у розмірі 904 391,56грн., пені за тілом кредиту у розмірі 559 789,54 грн. та пені за нарахованим відсоткам у розмірі 507 471,90 грн. за період з 03.10.2014 по 02.03.2017.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Отже, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України та п. 6.1, 6.2. договору відсотки за кредитним договором нараховуються до дня повернення кредиту.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості по нарахованим відсоткам за період з 03.10.2014 по 02.03.2017 , колегія суддів вважає позовні вимоги позивача (відповідача за зустрічним позовом) про стягнення з відповідача (позивача за зустрічним позовом) заборгованості по відсоткам в розмірі 904391,56грн. правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, позивачем було заявлено до стягнення пеню, пеню, нараховану за порушення строку погашення тіла кредиту - 4 926,90грн. за період з 21.06.2014 року по 30.09.2014 року, пеню, нараховану за порушення строку погашення відсотків - 3 619,65грн. за період з 01.07.2014 року по 30.09.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні даної вимоги, суд першої інстанції зазначив, що нарахована позивачем пеня за період з 03.10.2014 по 02.03.2017 суперечить вимогам закону, оскільки вона розрахована поза межами шестимісячного строку встановленого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Судова колегія погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Верховного суду України від 15.04.2015 року у справі №3-53гс15.

В даній постанові зазначено, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Суд касаційної інстанції не звернув уваги, що згідно з пунктом 4.2.1 Договору за недотримання термінів оплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію та за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії споживач сплачує постачальнику електричної енергії пеню за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання зі сплати, в розмірі 0,5 % від суми платежу за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.

Отже, умовами Договору сторони врегулювали строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, який відповідає вимогам частини шостої статті 232 ГК України.

Висновок суду касаційної інстанції щодо правильного застосування господарськими судами положень частини шостої статті 232 ГК України та відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за період прострочення зобов'язання зі сплати вартості спожитої електричної енергії понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, є необґрунтованим і помилковим.

З наведеного вбачається, що у цій справі у спірному договорі сторони передбачили нарахування пені по день фактичної оплати.

Тобто сторонами врегулювали питання строку нарахування пені, пов'язавши його з моментом фактичної оплати заборгованості.

Проте, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що у даній справі ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ФОП ОСОБА_4 в пункті 10.2. договору дійшли згоди, що за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цих договором, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, з кожний день прострочення.

За таких обставин, сторонами у спірному договорі не було погоджено збільшення строку нарахування пені понад 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, як наведено в постанові Верховного суду України від 15.04.2015 року у справі №3-53гс15.

Таким чином, доводи позивача щодо безпідставної відмови суду першої інстанції в частині стягнення пені, нарахованої за порушення строку погашення тіла кредиту - 4 926,90грн. за період з 21.06.2014 року по 30.09.2014 року, та пені, нарахованої за порушення строку погашення відсотків - 3 619,65грн. за період з 01.07.2014 року по 30.09.2014 року - є необґрунтованими.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно оцінені обставини справи, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги позивача колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.06.2017 у справі №922/1072/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 18.09.2017 р.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.