РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2017 р. Справа № 918/1113/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Розізнана І.В. ,

судді Гулова А.Г.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" на рішення господарського суду Рівненської області від 25 квітня 2017 року у справі №918/1113/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів"

до дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів"

про стягнення в сумі 2 846 513 грн 07 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник згідно довіреності від 11 січня 2017 року;

відповідача - ОСОБА_2, представник згідно довіреності №03 від 25 жовтня 2016 року.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до дочірнього підприємства "Сарнимлин" відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (надалі -Відповідач) про стягнення боргу в сумі 2 846 513 грн 07 коп..

Рішенням господарського суду Рівненської області від 25 квітня 2017 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить поновити строк на апеляційне оскарження, рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Водночас, скаржником подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, у зв'язку із відсутністю коштів на рахунку Позивача, що підтверджується випискою по рахунку Позивача, станом на 18 травня 2017 року. Відтак, як зазначає Позивач, станом на 18 травня 2017 року підприємство-банкрут не має змоги гасити не тільки конкурсні вимоги, а й поточні зобов'язання.

Ухвалою суду від 07 червня 2017 року: поновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, справу призначено до слухання; відстрочено скаржнику сплату судового збору; зобов'язано надати відповідні докази в судове засідання та належним чином завірені копії виписок по усіх наявних рахунках Позивача, а також докази обігу на даних рахунках.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/1113/16 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.., суддя Гулова А.Г..

Розпорядженням в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду - ОСОБА_3 від 25 липня 2017 року в справі №918/1113/16 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Філіпової Т.Л., та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну заміну складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г., суддя Розізнана І.В..

Ухвалою суду від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

Ухвалою суду від 26 липня 2017 року, з підстав, висвітлених в ній, розгляд справи було відкладено на 07 вересня 2017 року та витребувано ряд доказів.

07 вересня 2017 року від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, висвітлених в ньому, Відповідач просить апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 193-200).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі суду від 26 липня 2017 року Позивач надіслав на поштову адресу суду докази направлення Відповідачу копії апеляційної скарги та копію виписки по наявному рахунку Позивача (а.с. 189-191).

В судовому засіданні від 06 вересня 2017 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні від 06 вересня 2017 року представник Відповідача заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає, її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, станом на 01 травня 2014 року ліквідатором ОСОБА_4 проведено інвентаризацію розрахунків з покупцями, постачальниками та іншими кредиторами, дебіторами.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатором встановлено, що розмір дебіторської заборгованості Відповідача перед Позивачем становить 2 846 513 грн 07 коп..

Так, згідно з журналом-ордером і відомістю по рахунку 3771 (а.с.120), за період з 01 січня 2008 року до 31 березня 2014, станом на 01 січня 2008 року Відповідач мав перед Позивачем кредиторську заборгованість в сумі 90,87 грн.

Водночас, операцією №60 від 09 січня 2009 року збільшено дебіторську заборгованість Відповідача перед Позивачем на суму 3 020 157 грн 11 коп..

Станом на 10 січня 2009 року дебіторська заборгованість Відповідача перед Позивачем за вищевказаними доказами, на які посилається ліквідатор, складала 3 020 066 грн 24 коп..

Разом з тим, операцією № 120 від 02 листопада 2009 року збільшено дебіторську заборгованість Відповідача перед Позивачем на суму 77 204 грн 49 гкоп..

Відтак, за вищевказаними доказами ліквідатор доводить, що станом на 01 листопада 2009 року дебіторська заборгованість Відповідача перед Позивачем складала 3 097 270 грн 73 коп..

Водночас, тією ж операцією № 120 від 02 листопада 2009 року зменшено дебіторську заборгованість Відповідача перед Позивачем на суму 250 757 грн 66 коп..

Враховуючи усе вищевикладене, Позивач стверджує, що станом на 02 листопада 2009 року дебіторська заборгованість Відповідача складала 2 846 513 грн 07 коп..

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України, ЦКУ) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Отже, вищезазначеними нормативними актами встановлено вичерпний перелік підстав за наявності яких між учасниками відносин у сфері господарювання виникають цивільні права та обов'язки.

Як вбачається з позовної заяви, Позивач в обгрунтування своїх вимог та виникнення прав та обов'язків між ним та Відповідачем посилається на журнал-ордер та відомість по рахунку №3771 за період з 01 січня 2008 року до 31 березня 2014 року.

Суд констатує, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (надалі - Закон).

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону: бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; внутрішньогосподарський (управлінський) облік - система обробки та підготовки інформації про діяльність підприємства для внутрішніх користувачів у процесі управління підприємством; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до статті 3 Закону: метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на таких основних принципах, як: повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; послідовність - постійне (із року в рік) застосування підприємством обраної облікової політики.

Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документу (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Частиною 3 статті 9 Закону передбачено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно частини 4 статті 9 Закону: регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні; господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Враховуючи усе вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що лише первинні бухгалтерські документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

При цьому, без наявності таких первинних документів, на переконання апеляційного господарського суду, апріорі не можливо довести існування будь-якої заборгованості, адже саме первинні документи в розумінні частини 2 статті 34 ГПК України, є допустимими доказами.

З огляду на вищезазначені норми, суд констатує, що надані Позивачем документи не є первинними так як не містять відомостей про господарську операцію, зокрема про її предмет (поставка, купівля-продаж, обмін, тощо) його вартісні та кількісні показники, про сторони операції, представників сторін, які вчиняли дану операцію, тощо. Тобто, за поданим доказом неможливо перевірити дійсність проведення такої операції (операцій).

Водночас, суд констатує, що Позивач не довів належними та допустимим доказами того, що у Відповідача виникли зобов'язання перед Позивачем по сплаті 2 846 513 грн 07 коп.. За таких обставин позовні вимоги є безпідставними, і, відповідно, не підлягають задоволенню.

При цьому суд констатує, що Позивач наводячи доводи своєї апеляційної скарги, взагалі ігнорує факт того, що суд першої інстанції в оспорюваному рішенні вже вказав усі дані, котрі неможливо дослідити з поданих Позивачем доказів та законодавчо обгрунтував чому дані докази не є первинними документами, а тому суд критично ставиться до її доводів.

Дана відмова в позові Позивача вчинена і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Що до заявленої Відповідачем заяви про застосування строків позовної давності при вирішення спору, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом вище в даній судовій постанові вже встановлено, що право чи інтерес Позивача не порушені, і як наслідок відмовлено в позові з підстав його необґрунтованості. Відтак, з огляду на цю відмову, апеляційний господарський суд не застосовує строк позовної давності, адже питання щодо її застосування вирішується виключно в тому випадку, коли позов повністю чи частково підлягає задоволенню по суті.

Що ж стосується заперечень Відповідача про закінчення повноважень ліквідатора Позивача, то воно є безпідставним, так як постановою господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2014 року в справі №5019/2076/12 Позивача визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого ОСОБА_5 (а.с. 140-141).

Суд констатує, що відповідно до частини 7 статті 46 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом" ліквідатор виконує свої повноваження до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення юридичної особи-банкрута.

Що ж до судового збору, в тому числі і не сплаченого апелянтом, то колегія апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначалося вище у даній судовій постанові, Відповідач подав клопотання про відстрочку сплату судового збору у зв'язку із важким матеріальним становищем до прийняття рішення у даній справі (а.с. 169).

Водночас, колегія Рівненського апеляційного господарського суду констатує, що відповідно до пункту 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року №7, якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК України.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Суд констатує, що Позивач при зверненні з позовом до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1 378 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №72 від 20 жовтня 2016 року (а.с. 20).

Разом з тим, апеляційний господарський суд констатує, що ухвалою місцевого господарського суду від 14 грудня 2016 року (а.с. 80-82) Позивачу було розстрочено сплату судового збору в розмірі 41 319 грн 70 коп. до ухвалення рішення у даній справі, та рішенням суду першої інстанції від 25 квітня 2017 року було стягнуто з Позивача вищевказану суму в дохід Державного бюджету.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на дату винесення судом першої інстанції рішення) визначено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Таким чином, при зверненні до суду з апеляційною скаргою скаржнику необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 46 967 грн 47 коп. (42 697 грн 70 коп. х 110% = 46 967 грн 47 коп.).

Водночас, суд констатує, що на момент винесення судового рішення у вигляді постанови апеляційним господарським судом, апелянт так і не надав доказів сплати даного судового збору.

Суд констатує, що з огляду на те, що апеляційний господарський суд залишив вище у даній судовій постанові апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін (яким у позові відмовлено), то в силу дії статті 49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на Позивача. Відтак, з огляду на умови пункту 2.23 вищеописаної постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року №7, апеляційний господарський суд вважає за необхідне стягнути не сплачену суму судового збору за розгляд апеляційної скарги (46 967 грн 47 коп.) в дохід Державного бюджету України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" на рішення господарського суду Рівненської області від 25 квітня 2017 року у справі №918/1113/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 25 квітня 2017 року у справі №918/1113/16 залишити без змін.

3. Стягнути з відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (34500, Рівненська область, Сарненський район, м. Сарни, вул. Заводська, 2; код 00955704) в дохід Державного бюджету України (ГУДКСУ у Рівненській області, МФО 833017, р/р 2002) 46 967 грн 47 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Доручити господарському суду Рівненської області видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

7. Справу №918/1113/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Гулова А.Г.