ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.09.2017 Справа № 905/1855/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Мазурік М.О. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Словянська Птахофабрика", с. Дмитрівка, Донецька область

про: стягнення заборгованості в сумі 1863599,05грн., пені 8542,71грн., 7% штрафу 130451,93грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю №111 від 24.02.2017р.);

від відповідача: не зявився;

вільний слухач: ОСОБА_2 (паспорт ММ811060).

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 12.09.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Словянська Птахофабрика", с. Дмитрівка, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 1863599,05грн., 3% річних 8542,71грн., 7% штрафу 130451,93грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором на промислову переробку сировини і постачання готової продукції №58 від 24.04.2017р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. 22, 193, 216, 217 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 526, 527, 530, 599, 610, 625, 946, 957 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 54-57, 64 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір на промислову переробку сировини і постачання готової продукції №58 від 24.04.2017р.; видаткові накладні: №00709 від 29.04.2017р., №00715 від 01.05.2017р., №0722 від 03.05.2017р., №00744 від 04.05.2017р., №00755 від 05.05.2017р., №00779 від 07.05.2017р., №00780 від 08.05.2017р., №00797 від 10.05.2017р., №00814 від 11.05.2017р., №00838 від 13.05.2017р., №00844 від 15.05.2017р., №00854 від 16.05.2017р., №00870 від 17.05.2017р., №00905 від 20.05.2017р., №00912 від 22.05.2017р., №00929 від 23.05.2017р., №00939 від 24.05.2017р., №00959 від 25.05.2017р., №00970 від 26.05.2017р., №00982 від 27.05.2017р., №00987 від 28.05.2017р., №00994 від 29.05.2017р., №01012 від 31.05.2017р., №01033 від 01.06.2017р., №01046 від 03.06.2017р., №01055 від 05.06.2017р., №01057 від 06.06.2017р., №01068 від 07.06.2017р., №01101 від 09.06.2017р., №01113 від 12.06.2017р., №01135 від 14.06.2017р., №01157 від 16.06.2017р.; довіреності: №98 від 28.04.2017р., №122 від 01.06.2017р.; товарно-транспортні накладні; акти приймання-здачі виконаних робіт від 18.05.2017р., 22.05.2017р., 23.05.2017р., 25.05.2017р.; банківські виписки; рахунки-фактури; протоколи погодження договірної ціни на комбікорм; платіжні доручення; акт звірки; вимогу №1098 від 04.07.2017р. та докази ї направлення відповідачу; претензію №1118 від 11.07.2017р. та докази ї направлення відповідачу; витяги з ЄДРПОУ; правоустановчі документи; заяву №130-2-21/4466 від 07.08.2017р. про забезпечення позову з додатками.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: письмові пояснення б/н від 17.08.2017р.; податкові накладні; акт звірки від 29.04.2017р.; уточнення б/н від 18.08.2017р. до заяви про забезпечення позову; довідку б/н від 11.09.2017р. про наявність заборгованості станом на 11.09.2017р.; угоду про зарахування зустрічних вимог від 31.08.2017р.

Представник позивача в судове засідання 12.09.2017р. зявився, позовні вимоги та заяву про забезпечення позову підтримав.

Представник відповідача в судове засідання 12.09.2017р. не зявився, своєї позиції до відома суду не довів та не надав витребуваних документів, хоча належним чином повідомлявся про судові засідання шляхом своєчасного надсилання ухвал за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а окремі ненадані відповідачем документи та його неявка у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33, 77 Господарського процесуального кодексу України, не вливають на таку кваліфікацію та не є підставою для відкладання розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

24.04.2017р. між ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", (переробник) та ТОВ "Словянська Птахофабрика" (замовник) укладений договір на промислову переробку сировини і постачання готової продукції №58 (далі договір), згідно п.п. 1.1. якого переробник зобовязався здійснити (виконати) промислову переробку давальницької сировини замовника шляхом виготовлення з неї готової продукції (комбікормів) (далі готова продукція) та здійснити її поставку замовнику, а також проводити відповідальне зберігання давальницької сировини, крім того, переробник може надавати замовнику і інші послуги за цим договором, а замовник повинен прийняти такі послуги та сплатити переробнику їх вартість згідно встановлених переробником тарифів.

Відповідно до п. 4.3. договору вартість готової продукції погоджується сторонами в протоколі узгодження договірної ціни. Протокол узгодження договірної ціни також містить якісні показники готової продукції, а також склад сировини, що була використана для виготовлення готової продукції.

За умовами п. 4.8. замовник проводить оплату отриманої готової продукції в строки не пізніше 20-ти календарних днів з моменту одержання готової продукції, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на рахунок переробника, або готівкою в касу переробника. Моментом одержання замовником готової продукції від переробника є дата видаткової накладної на відпуск готової продукції, що виписана переробником.

У випадку несвоєчасної та/або не повної оплати готової продукції згідно умов даного договору, замовник сплачує переробнику на підставі судового рішення пеню у розмірі 3% річних від сплаченої суми за весь час прострочення (п. 6.1. договору).

Цей договір діє з моменту підписання його сторонами до 31.12.2017р. включно, але у будь-якому випадку до повного виконання ними прийнятих на себе зобовязань (п. 8.1. договору).

Сторонами були підписані протоколи узгодження договірної ціни від 28.04.2017р., 19.05.2017р., 01.06.2017р.

На виконання умов договору №58 від 24.04.2017р. переробник (позивач) здійснив поставку готової продукції за видатковими накладними: №00709 від 29.04.2017р., №00715 від 01.05.2017р., №0722 від 03.05.2017р., №00744 від 04.05.2017р., №00755 від 05.05.2017р., №00779 від 07.05.2017р., №00780 від 08.05.2017р., №00797 від 10.05.2017р., №00814 від 11.05.2017р., №00838 від 13.05.2017р., №00844 від 15.05.2017р., №00854 від 16.05.2017р., №00870 від 17.05.2017р., №00905 від 20.05.2017р., №00912 від 22.05.2017р., №00929 від 23.05.2017р., №00939 від 24.05.2017р., №00959 від 25.05.2017р., №00970 від 26.05.2017р., №00982 від 27.05.2017р., №00987 від 28.05.2017р., №00994 від 29.05.2017р., №01012 від 31.05.2017р., №01033 від 01.06.2017р., №01046 від 03.06.2017р., №01055 від 05.06.2017р., №01057 від 06.06.2017р., №01068 від 07.06.2017р., №01101 від 09.06.2017р., №01113 від 12.06.2017р., №01135 від 14.06.2017р., №01157 від 16.06.2017р. на загальну суму 2081202,50грн. та надав послуги щодо сушіння кукурудзи за актами приймання- здачі робіт від 18.05.2017р., 22.05.2017р., 23.05.2017р., 25.05.2017р. на загальну суму 62396,55грн.

Дана продукція та послуги були прийняті уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреностей №98 від 28.04.2017р., №122 від 01.06.2017р., які наявні в матеріалах справи.

Відповідач своє зобовязання за договором №58 від 24.04.2017р. з оплати наданих послуг не виконав, зобовязання з оплати поставленої продукції виконав частково, сплативши 280000,00грн., у звязку з чим позивач звертався до відповідача з вимогами №1098/05 від 04.07.2017р. та №1118/05 від 11.07.2017р., які не були задоволені останнім.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором №58 від 24.04.2017р.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору №58 від 24.04.2017р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки та надання послуг.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Як встановлено ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачений обовязок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановленими в договорі.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір №58 від 24.04.2017р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати, за яким покупець зобов'язався сплатити суму за продукцію, а саме - не пізніше 20-ти календарних днів з моменту одержання готової продукції.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем продукції за видатковими накладними, у нього виникло зобов'язання з її оплати в сумі 2081202,50грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було передано відповідачу продукцію на загальну суму 2081202,50грн. та надані послуги на суму 62396,55грн.

Відповідач свої обовязки з оплати отриманої продукції та наданих послуг належним чином не виконав, здійснив часткову оплату вартості поставленої продукції у розмірі 280000,00грн.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплатити заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати товару та наданих послуг, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що вони були отримані останнім.

Позивач у позовній заяві просить стягнути 1863599,05грн. суми основного боргу.

Під час розгляду справи позивачем була надана укладена між сторонами угода про зарахування зустрічних вимог від 31.08.2017р. на суму 170098,10грн., відповідно до якої заборгованість відповідача перед позивачем за договором №58 від 24.04.2017р. за отриманий комбікорм становить 1693500,95грн., за послуги з сушіння кукрудзи та за послуги з ветеринарних довідок погашається в повному обсязі. Також надав довідку б/н від 11.09.2017р. про наявність заборгованості станом на 11.09.2017р. у розмірі 1693500,95грн.

Пунктом 1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки зарахування зустрічних вимог відбулось після звернення із розглядуваним позовом до суду, яке мало місце 08.08.2017р. (згідно з штемпелем канцелярію суду), таке усунення існування предмету спору у зв'язку із його врегулюванням сторонами зумовлює припинення провадження у справі відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суд України в п. 4.4 Постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18.

Таким чином, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 170098,10грн.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню частково, у розмірі 1693500,95грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 8542,71грн., 7% штрафу у розмірі 130451,93грн.

За змістом п.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1, п.3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п. 6.1. договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної та/або не повної оплати готової продукції згідно умов даного договору, замовник сплачує переробнику на підставі судового рішення пеню у розмірі 3% річних від сплаченої суми за весь час прострочення.

Суд враховує, що в договорі сторони встановили строк та порядок оплати за товар, а саме не пізніше 20-ти календарних днів з моменту одержання готової продукції.

Суд зробив власний розрахунок пені, відповідно до якого пеня становить більшу суму, ніж заявлена до стягнення позивачем, однак, суд, не виходячи за межі позовних вимог, задовольняє позовні вимоги в цій частині у заявленому до стягнення позивачем розмірі.

Що стосується заявленого до стягнення штрафу у розмірі 130451,93грн. суд зазначає наступне:

Частиною 2 ст.231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому, приймаючи до уваги зміст п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/249 від 15.03.2011р. «Про постанови Верховного суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції передбаченої абз.3 ч.2 ст.231 Господарського кодексу України допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафної санкцій не визначений договором або законом; якщо між іншим порушенням господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектору економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивачем, керуючись приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, нараховані штрафні санкції за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, а саме оплати поставленої продукції у межах спірного правочину, що не є складовою за наявності якої застосування означеної відповідальності у спірному випадку буде правомірним.

Відтак, підстави для застосування штрафної санкції встановленої абз.3 ч.2 ст.231 Господарського кодексу України, як відповідальності за порушення грошового зобов'язання, у спірних відносинах відсутні, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Разом з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову №130-2-21/4466 від 07.08.2017р., в якій останній, з урахуванням уточнення до заяви про забезпечення позову б/н від 18.08.2017р., просив: вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать відповідачу; заборонити усім державним реєстраторам та субєктом державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо статутного капіталу відповідача, в тому числі щодо внесення змін до установчих документів, а також вчиняти будь-які дії щодо змін до відомостей про статутний капітал відповідача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; заборонити Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України вчиняти будь-які дії по розгляду питань щодо зміни будь-яких, без виключення, відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача.

В обґрунтування заяви посилався на залишення відповідачем без задоволення претензій про сплату заборгованості та проведення позачергових загальних зборів учасників відповідача, на порядок денний яких виносились питання щодо формування учасниками товариства статутного капіталу, у звязку з чим, на думку заявника, є підстави вважати, що розмір статутного капіталу є недостатнім для гарантування оплати заборгованості відповідача.

Відповідно до ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

В контексті зазначених розяснень суд вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності.

Оскільки позивачем не подано доказів на підтвердження імовірності невиконання рішення суду відповідачем у майбутньому чи здійснення останнім будь-яких дій, спрямованих на ухилення від такого виконання, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Словянська Птахофабрика", с. Дмитрівка, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 1863599,05грн., пені 8542,71грн., 7% штрафу 130451,93грн. задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Словянська Птахофабрика", с. Дмитрівка, Донецька область на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", м. Київ заборгованості у розмірі 170098,10грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Словянська Птахофабрика" (84190, Донецька область, Словянський район, с. Дмитрівка, вул. Мічуріна, буд. 61, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, Печерський район, вул. Саксаганського, буд. 1, ) заборгованість у розмірі 1693500,95грн., пеню у розмірі 8542,71грн., а також відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 28082,13грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині штрафу у розмірі 130451,93грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 12.09.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.09.2017р.

Суддя Я.О. Левшина