КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2017 р. Справа№ 910/3855/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Скроботов Є.А., представник за довіреністю №б/н від 22.03.2017р.;

від відповідача - Овчаренко Р.В., представник за довіреністю №3060 від 07.10.2016р. та Лисенко Д.В., представник за довіреністю №3751 від 01.12.2016р.;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-агро-інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/3855/17 (суддя Турчин С.О.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-агро-інвест" до приватного акціонерного товариства "Українська пожежна страхова компанія", за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про стягнення 803 915, 31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-інвест" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства "Українська пожежна страхова компанія" суми 3 % річних в розмірі 71 871,50 грн. та інфляційних втрат в розмірі 732 043,81 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/3855/17 відмовлено у задоволенні вказаних вимог.

Так, суд дійшов висновку, що з урахуванням спливу позовної давності по основній вимозі у січні 2017 року та подачею позову про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у березні 2017 року, вказані вимоги заявлені з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Крім цього, підставою відмови у позові судом було визначено також відсутність укладеного між позивачем та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" договору про відступлення права вимоги зі стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" 3% річних в розмірі 71871,50 грн. та інфляційних втрат в розмірі 732043,81 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/3855/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на укладеність договору відступлення, а також вказує на переривання строку позовної давності, у зв'язку зі здійсненою відповідачем в ході виконавчого провадження оплатою. Крім цього, апелянт посилається на наявність поважних причин пропуску ним строку позовної давності.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 11.09.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представники відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа не скористалася правом на участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, від третьої особи до суду надійшли пояснення разом із клопотанням про розгляд справи за відсутності представника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Так, у вказаних поясненнях третя особа вказала, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача та просила розглядати справу за відсутності її представника.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" в особі Донецької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (в тексті договору - кредитор) та ТОВ "Бета-Агро-інвест" (в тексті договору - позичальник) 15.04.2013 р. було укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій № 012/01-03-3/0363.

Згодом, а саме 26.04.2013 р. між тими ж сторонами, в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ "Бета-Агро-інвест" перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", що випливають із вищевказаного договору, було укладено договір застави транспортного засобу №12/01-03-3/0425, згідно п. 1.1. якого в заставу було передано рухоме майно, а саме: зерновий комбайн марки John Deere 9780, 2005 року випуску, заводський №Z09780A077909, двигун №RG6081H26594, державний реєстраційний №05205ТМ, що належить заставодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію машини серії №086316, виданого та зареєстрованого 17.02.2005 Донецькою ОІДТН в Ясинуватському районі.

Вищевказаний зерновий комбайн було застраховано заставодавцем на користь банку у приватному акціонерному товаристві "Українська пожежна страхова компанія".

Так, 26.04.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-інвест" (страхувальник) та приватним акціонерним товариством "Українська пожежна страхова компанія" (страховик) укладено договір № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО), відповідно до умов якого застраховані майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням засобом наземного транспорту, а саме: зерновим комбайном марки Джон-Дир 9780, 2005 року випуску, заводський №Z09780A077909, двигун № RG6081H26594, державний реєстраційний № 05205ТМ, зареєстрований Донецькою ОІДТН в Ясинуватському районі 17.02.2005 року, що є предметом застави за договором застави транспортного засобу №12/01-03-3/0425 від 26.04.2013.

Строк дії договору страхування визначений з 26.04.2013 по 25.04.2014.

Згідно із п. 5 договору страхування, вигодонабувачем за даним договором є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль".

Пунктом 21.1.3 договору страхування визначено, що при настанні події, що має ознаки страхового випадку, після отримання всіх необхідних документів страховик зобов'язаний протягом 10 робочих днів прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування страхувальнику.

Пунктом 21.1.4 договору визначено зобов'язання страховика провести виплату страхового відшкодування протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.

У Добропольському районі Донецької області на території Новоторецької сільської ради 09.07.2013 під час виконання польових робіт сталося самозаймання застрахованого комбайну.

У зв'язку із тим, що ПрАТ "Українська пожежна страхова компанія" ухилялося від виконання умов договору страхування № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) щодо виплати страхового відшкодування у сумі 821 598,00 грн., ТОВ "Бета-агро-інвест" та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Донецької обласної дирекції звернулись до суду з позовом про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" страхової виплати в розмірі 821 598,00 грн. на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", як вигодонабувача, та на користь ТОВ "Бета-агро-інвест" 36 555,48 грн. збитків та неустойки в розмірі 32 773,88 грн., у зв'язку з настанням страхової події - самозаймання застрахованого відповідачем комбайну John Deere 9780.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.04.2016 у справі №910/1104/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2016, позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 821 598, 00 грн. - страхової виплати та на користь ТОВ "Бета-агро-інвест" - суму пені 32 773,88 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.01.2017 залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2016 у справі №910/1104/14 та рішення суду першої інстанції від 18.04.2016.

На виконання судового рішення було видано наказ, який пред'явлено до виконання виконавчій службі.

В ході виконавчого провадження 15.08.2016 відповідач перерахував на рахунок УДКСУ у Подільському районі міста Києва кошти у сумі 821598,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1107 від 15.08.2016.

Подільським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" 08.09.2016 було перераховано заборгованість ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" у сумі 821598,00 грн. згідно наказу суду від 01.08.2016 по справі №910/1104/14.

Листом вих. №140/8/549 від 02.03.2017 ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" надав свою згоду на уступку прав вимоги вигодонабувача за договором № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) від 26.04.2013 щодо стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ТОВ "Бета-Агро-інвест" суми 3 % річних в розмірі 71871,50 грн. та суми інфляційних в розмірі 732043,81 грн.

Позивач, враховуючи волевиявлення ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" щодо уступки права вимоги вигодонабувача за договором № КК 033/022/13 0000795 та у зв'язку з допущенням відповідачем прострочення виконання свого грошового зобов'язання звернувся до суду з даним позовом про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" 3 % річних у розмірі 71871,50 грн., нарахованих на суму 821598,00 грн. за період з 09.10.2013 по 07.09.2016 та інфляційних втрат у розмірі 732043,81 грн., нарахованих на суму 821598,00 грн. за жовтень 2013 року по серпень 2016 року включно.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаних вимог.

Так, суд дійшов висновку, що з урахуванням спливу позовної давності по основній вимозі у січні 2017 року та подачею позову про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у березні 2017 року, вказані вимоги заявлені з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Крім цього, підставою відмови у позові судом було визначено також відсутність укладеного між позивачем та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" договору про відступлення права вимоги зі стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" 3% річних в розмірі 71871,50 грн. та інфляційних втрат в розмірі 732043,81 грн.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити саме з наведених нижче підстав.

Щодо висновку місцевого господарського суду про те, що лист ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" вих. №140/8/549 від 02.03.2017 не свідчить про укладення між позивачем та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у письмовій формі договору про відступлення права вимоги зі стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" 3% річних в розмірі 71871,50 грн. та інфляційних втрат в розмірі 732043,81 грн., слід зазначити наступне.

Як вже вказувалося, листом вих. №140/8/549 від 02.03.2017 ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" надав свою згоду на уступку прав вимоги вигодонабувача за договором № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) від 26.04.2013 щодо стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ТОВ "Бета-Агро-інвест" суми 3 % річних в розмірі 71871,50 грн. та суми інфляційних в розмірі 732043,81 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Договір № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) від 26.04.2013 укладено у простій письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У даному випадку договір відступлення права вимоги вигодонабувача за договором № КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) від 26.04.2013 щодо стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ТОВ "Бета-Агро-інвест" суми 3 % річних в розмірі 71871,50 грн. та суми інфляційних в розмірі 732043,81 грн. було укладено у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами.

Так, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Бета-Агро-інвест" дійшли згоди щодо передачі позивачу права вимоги вигодонабувача за договором №КК 033/022/13 0000795 добровільного страхування наземних транспортних засобів (АВТОКАСКО) від 26.04.2013.

Слід також зазначити, що позивач та третя особа вчинили конклюдентні дії щодо виконання вказаного договору про відступлення права вимоги.

Так, позивач звернувся до суду із позовом, предметом якого є вимоги, що були вказані у листі, а третя особа, в свою чергу, згідно наданих суду пояснень підтвердила передачу ТОВ "Бета-Агро-інвест" вказаних вимог.

При цьому, в суді апеляційної інстанції третя особа підтримала апеляційну скаргу позивача, чим також підтвердила передачу права вимоги.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про укладеність між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Бета-Агро-інвест" договору про відступлення права вимоги у спрощений спосіб, у зв'язку з чим позивач набув права на стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних.

Наявність грошового зобов'язання у відповідача по сплаті в термін до 09.10.2013 страхового відшкодування у розмірі 821 598,00 грн. на користь вигодонабувача по договору страхування - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі №910/1104/14.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі №910/1104/14 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідач зобов'язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок кредитора.

Так, оскільки рішенням суду по справі №910/1104/14 встановлено, що відповідач мав сплатити страхове відшкодування у строк до 09.10.2013, а заборгованість за рішенням суду перерахована на рахунок ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" лише 08.09.2016, то обґрунтованим періодом нарахування 3 % річних та інфляційних втрат є з 10.10.2013 по 07.09.2016.

В свою чергу, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог через не укладення договору відступлення, проте одночасно застосував до вимог позивача позовну давність.

В свою чергу, колегія суддів, усуваючи допущене місцевим господарським судом порушення, зазначає, що оскільки апеляційним судом було встановлено обставини укладення договору відступлення та відповідно набуття позивачем права вимоги до відповідача, а також з урахуванням обґрунтованості позовних вимог, позовна давність підлягає застосуванню.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Так, пунктом 21.1.3 договору страхування визначено, що при настанні події, що має ознаки страхового випадку, після отримання всіх необхідних документів страховик зобов'язаний протягом 10 робочих днів прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування страхувальнику. Відповідно до п. 21.1.4 договору визначено зобов'язання страховика провести виплату страхового відшкодування протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.

Оскільки, умовами договору встановлено окреме самостійне зобов'язання, а саме обов'язок страховика провести виплату страхового відшкодування у строки встановлені договором, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання страховиком строку виплати страхового відшкодування, а тому початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку виплати страхового відшкодування.

З урахуванням наведеного, оскільки рішенням суду по справі №910/1104/14 встановлено, що відповідач мав сплатити страхове відшкодування в строк до 09.10.2013, то перебіг позовної давності зі сплати страхового відшкодування, а також 3% річних та інфляційних втрат розпочався з 10.10.2013.

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява.

Позивач звернувся з даним позовом до суду 09.03.2017 (дата на поштовому штемпелі).

Водночас, за приписами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

В пункті 5.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Як вбачається із матеріалів справи, позов про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" страхової виплати в розмірі 821 598,00 грн. було заявлено у січні 2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно із ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З урахуванням наведеного, у січні 2014 року (дата подання позову про стягнення страхового відшкодування) позовна давність перервалась по основній вимозі - про стягнення страхового відшкодування у сумі 821598,00 грн. та її перебіг почався заново. За таких обставин, позовна давність по основній вимозі спливла у січні 2017 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-інвест" з даним позовом про стягнення 3% річних у розмірі 71 871,50 грн. та інфляційних втрат у розмірі 732 043,81 грн. звернулось 09.03.2017 (дата на поштовому штемпелі), тобто після спливу строку позовної давності по основній вимозі.

Враховуючи те, що позовна давність по основній вимозі спливла у січні 2017 року, відповідно вона спливла й по вимогам про стягнення інфляційних втрат та 3% річних незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу (згідно викладеної вище позиції Пленуму Вищого господарського суду України).

У відповідності до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Так, пунктом 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції відповідач 15.08.2016 перерахував на рахунок УДКСУ у Подільському районі міста Києва кошти у сумі 821598,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1107 від 15.08.2016 з призначенням платежу: борг по ВП №51865577 від 08.08.2016 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" зг. служб. зап. б/н від 15.08.2016.

Проте, вказана сплата страхового відшкодування не свідчить про визнання боржником основного боргу та відповідно переривання строку позовної давності, оскільки вона була здійснена на виконання судового рішення, що є обов'язковим в силу закону, в ході виконавчого провадження.

При цьому, виконання відповідачем цього рішення в межах строку на добровільне виконання, вказаних обставин не змінює, а тому вчинення оплати на виконання рішення не є визнанням боргу боржником та відповідно не перериває строку позовної давності.

Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 визначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Апелянт, в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, посилається на те, що причиною несвоєчасного подання позовної заяви про стягнення річних та інфляційних стало те, що весь цей час тривав судовий розгляд справи №910/1104/14 та за доводами позивача, існувала невизначеність, як із розміром суми страхової виплати, так і взагалі обов'язок її здійснити.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини із тривалого розгляду справи №910/1104/14 не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки договором страхування встановлено строк виплати страхового відшкодування та відповідно позивач одразу після нездійснення відповідачем вказаної виплати був обізнаний про порушення своїх прав та наявність прострочення з виконання грошового зобов'язання страховиком.

Таким чином, рішення суду у справі №910/1104/14 про стягнення основної заборгованості не є підставою для виникнення у позивача права на нарахування річних та інфляційних та відповідно можливість пред'явлення до стягнення вказаних нарахувань не пов'язується із його прийняттям.

Отже, вказані апелянтом причини пропуску строку позовної давності не можуть бути визнані поважними.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, у задоволенні позову про стягнення інфляційних у розмірі 732 043,81 грн. та 3% річних у розмірі 71 871,50 грн. слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування або зміни судового рішення місцевого господарського суду є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм процесуального права. Проте, судовий акт підлягає зміні або скасуванню лише за умови, якщо таке порушення призвело до прийняття неправильного судового рішення.

Відповідно до п. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 12 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Тому, зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог не призвели до прийняття неправильного судового рішення, наведені обставини не можуть бути підставою для скасування прийнятого у даній справі судового акту.

Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення - залишити без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-агро-інвест" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/3855/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/3855/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко