РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2017Справа №910/11329/17

За позовом Таврійської сільської Ради Токмацького району Запорізької обл.

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання пунктів договору недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Мельник О.О.(дов. від 20.02.2017)

Від відповідача: Ільмухіна Т.Ф.(дов. від 14.04.2017)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним пункту 2.3.15 та пункту 2.4.3. договору № 14/6624/12 від 30.10.2012 про добудову об'єкта газопостачання.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.07.2017 порушено провадження у справі №910/11329/17 та призначено до розгляду на 03.08.2017.

03.08.2017 в судовому засіданні оголошено перерву на 14.09.2017 для подання додаткових доказів по справі.

Представник позивача з'явився в судове засідання 14.09.2017, надав пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 14.09.2017 також з'явився, проти позову заперечував у зв'язку відсутністю підстав для визнання пунктів договору недійсними.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2012 Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі відповідач, компанія) та Таврійська сільська рада Токмацького району Запорізької області (далі позивач, замовник) уклали Договір №14/6624/12 (далі - Договір).

У відповідності до п. 1.1 Договору Компанія, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» (далі - Розпорядження) та на умовах Договору, на підставі затвердженого рішенням правління Компанії «Переліку об'єктів газопостачання у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (Перелік) та графіку фінансування спорудження об'єкта газопостачання (Додаток 1), здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання «Підвідний газопровід середнього тиску від с. Переможне до с. Зелений Гай Таврійської сільської ради. III черга будівництва» (далі - Об'єкт), а Замовник зобов'язується здійснити добудову Об'єкта, введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами Договору, забезпечити передачу його, як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації та повернути грошові кошти, отримані від Компанії на добудову Об'єкта.

Згідно з п.3.1 Договору загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна Договору) складає 486 788 (чотириста вісімдесят шість тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання своїх зобов'язань за Договором, відповідач 12.11.2012, 28.11.2012 перерахував позивачу 486 788 (чотириста вісімдесят шість тисяч сімсот вісімдесят вісім) грн. 00 коп.

Кошти були перераховані з поточного рахунку Компанії на рахунок Таврійської сільської ради. В графі призначення платежу зазначено: фінансування будівництва об'єкта газопостачання, договір від 30.10.2012 №14/6624/12, без тендеру, без ПДВ.

Таким чином, договір в частині фінансування будівництва з боку Компанії було повністю виконано.

В позовній заяві Таврійська сільська рада Токмацького району Запорізької області росить суд визнати недійсними пункт 2.3.15 та пункт 2.4.3 договору №14/6624/12 від 30.10.2012 про добудову об'єкта газопостачання «Підвідний газопровід середнього тиску від с. Переможне до с. Зелений Гай Таврійської сільської ради. III черга будівництва». При цьому позивач посилається на порушення відповідачем норм ст. 648 ЦК України при укладенні вказаного договору.

Проте суд не погоджується з такими доводами позивача та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з наступним:

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. З ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Частиною 3 ст.6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Враховуючи, що чинне законодавство України не містить будь-яких особливих вимог до договорів, які укладаються з бюджетними установами, виконання зобов'язань за господарськими договорами повинно здійснюватись на загальних підставах.

Судом встановлено, що 26.02.2013 позивач повернув відповідачу грошові кошти в розмірі 47 096, 68 грн.

Об'єкт побудовано та введено в експлуатацію, що підтверджується копією декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області 14 грудня 2012 року за №ЗП7.

Отже, договір в частині фінансування будівництва (з боку Компанії) та в частині побудови Об'єкта та введення його в експлуатацію було повністю виконано.

За умовами договору Замовник зобов'язався своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Компанії в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання (п.2.3.14); протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Компанії, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Компанії, суму грошових коштів, отриманих від Компанії на добудову об'єкта (п.2.3.15).

Оскільки Об'єкт введено в експлуатацію у 2012 році, позивач зобов'язаний був виконати п.2.3.15 Договору і повернути на рахунок Компанії грошові кошти в сумі 439 691,32 грн. у строк до 31.12.2013.

Проте, в порушення п.2.3.15 Договору, позивач зобов'язання в частині повернення Компанії суми грошових коштів не виконав, що і стало підставою для звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу.

Судом встановлено, що у грудні 2016 року Компанія звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Таврійської сільської ради боргу за спірним Договором.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01.06.2017 по справі №908/47/17 позовні вимоги Компанії до Таврійської сільської ради задоволено повністю. Рішення набрало законної сили 19.06.2017.

27.06.2017 Господарським судом Запорізької області видано наказ про примусове виконання рішення про стягнення з Таврійської сільської ради на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суми основного боргу у розмірі 439 691,32 грн., 3% річних у розмірі 38 491, 01 грн., втрати від інфляції у розмірі 434 785, 94 грн., судовий збір у розмірі 13 694, 52 грн.

07.07.2017 судовий наказ був направлений для виконання до Токмацького УДКСУ Запорізької області.

Суд наголошує на тому, що за умовами Договору саме замовник (позивач) зобов'язався, зокрема, своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Компанії в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання (п.п.2.3.14); протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Компанії, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Компанії, суму грошових коштів, отриманих від Компанії на добудову об'єкта (п.п.2.3.15).

Крім того, розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації від 02.07.2012 №309 «Про передачу об'єктів газопостачання у державну власність» на управління капітального будівництва Запорізької обласної державної адміністрації та райдержадміністрації спільно з органами місцевого самоврядування покладено обов'язок у встановленому законодавством порядку підготувати документи щодо внесення змін до бюджетних призначень та розроблення бюджетних запитів на забезпечення бюджетних видатків для розрахунків з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в межах здійсненого нею фінансування на добудову відповідних газопроводів (копія розпорядження №309 від 02.07.2012 в матеріалах справи).

В позовній заяві про визнання пунктів договору недійсними позивач посилається на ст. 648 ЦК України, вважаючи Договір таким, що не відповідає Розпорядженню Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» .

Однак суд зазначає, що ст. 648 ЦК України не може застосовуватись до даних правовідносин сторін. Для договорів, що укладаються на підставі обов'язкового для сторін (сторони) правового акту характерним є особливий порядок їх укладення, що визначається спеціальними актами законодавства.

У даному випадку умови Договору визначались сторонами Договору вільно. Підтвердженням тому є лист Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 30.03.2012 №КМ/4-31-0767, адресований Кабінету Міністрів України, з якого вбачається, що Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», в межах тимчасового кошторису Компанії на 2012 рік, здійснюється фінансування робіт з будівництва об'єктів газопостачання населених пунктів України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів». За інформацією Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», у зв'язку із змінами у законодавстві, компанією розроблено основні умови договорів та додаткових угод, що будуть укладатись із замовниками будівництва у 2012 році, які найближчим часом будуть затверджені правлінням Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Таким чином, у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова) передбачено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Частиною 3 п. 2.1. Постанови встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Також пунктом 2.5.1 Постанови встановлено, що господарським судам слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Зазначену позицію також підтримує Вищий господарський суд України, зокрема у постанові від 15.10.2015 у справі № 910/2996/15-г зазначено, що враховуючи те, що майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ЦК) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК), то погодившись на умови договору (в тому числі додаткової угоди), які передбачають оплату після отримання бюджетних асигнувань відповідачем сторони зобов'язані їх дотримуватись. Звільнення однією із сторін від такого обов'язку судом є незаконним.

Згідно з п. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 п. 2.9. Постанови відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке

діяло на момент вчинення правочину.

В даному випадку позивач не довів наявність фактичних обставин, які б свідчили про неправомірність укладеного з відповідачем договору, не довів, що даний правочин вчинений з порушенням закону та не довів неправомірність дій відповідача, що потягли б за собою визнання пунктів договору недійсними.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших, вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України)

Як встановлено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом третім частини першої статті 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору №14/6624/12 від 30.10.2012 у формі єдиного документу відсутність будь-якого протоколу розбіжностей до даного договору свідчать про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже підстав для визнання пункту 2.3.15 та пункту 2.4.3. вказаного договору недійсними немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України, встановлює: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 „Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що пункт 2.3.15 та пункт 2.4.3. договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірні правочини; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірних правочинів; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання пункту 2.3.15 та пункту 2.4.3. договору №14/6624/12 від 30.10.2012 недійсними відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Таврійської сільської Ради Токмацького району Запорізької обл. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Таврійської сільської Ради Токмацького району Запорізької обл. - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення 20.09.2017