ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 904/2027/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Козир Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.04.2017
та на рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017
у справі№ 904/2027/17 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомУправління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва (правонаступник - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області)
доПублічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
простягнення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 2 404 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

- Центрального об'єднаного управління ПФУ міста Миколаєва повідомлений, але не з'явився,

- ПАТ КБ "Приватбанк" повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 2 404 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 (суддя Фещенко Ю.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 (головуючий суддя Євстигнеєв О.С., судді: Кощеєв І.М., Чус О.В.), в задоволенні позову відмовлено.

Також, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 у справі № 904/2027/17 здійснено заміну позивача Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва на його правонаступника - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області (надалі - Центральне об'єднане управління ПФУ міста Миколаєва).

Не погоджуючись з прийнятими рішенням та постановою, Центральне об'єднане управління ПФУ міста Миколаєва звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постанову, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 31.08.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - доповідач, Картере В.І., Губенко Н.М., касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління ПФУ міста Миколаєва на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 у справі № 904/2027/17 прийнято до провадження; розгляд скарги призначений на 13.09.2017.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Вищого господарського суду України від 11.09.2017 № 08.03-04/3945 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 904/2027/17 у зв`язку з відпусткою судді Картере В.І.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2017 у справі № 904/2027/17 визначено наступний склад колегії суддів: Барицька Т.Л. - головуючий (доповідач), Губенко Н.М., Козир Т.П.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.09.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - доповідач, Губенко Н.М., Козир Т.П., касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління ПФУ міста Миколаєва на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 та на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 у справі № 904/2027/1 прийнято до провадження.

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи, однак вони не скористалися своїм правом бути присутніми в судовому засіданні.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 05.01.2010 між управлінням ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва (Фонд) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк", в особі філії "Миколаївське регіональне управління" (Банк) укладено договір № 05/01/10-15, за умовами якого банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (з наступними змінами) (надалі - Порядок).

Відповідно до параграфу 3 статті 1 договору взаємовідносини між органами Фонду та Банком з питання виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках регулюються Порядком, цим договором та договорами про зміну цього договору, що є його невід'ємними частинами.

Як визначено у параграфі 2 статті 3 договору, до зобов'язань Банку, зокрема, входить зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки одержувачів не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від органів Фонду.

Згідно з параграфом 1 статті 8 суми пенсій та грошової допомоги не зараховуються на поточні рахунки у разі, зокрема, наявності даних про смерть одержувача.

Положеннями параграфа 4 статті 8 договору передбачено, що суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, банк повертає відповідно органам Фонду, за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера.

У відповідності з параграфом 1 ст. 10 договору він набирає чинності з 1 січня 2010 року і діє до 1 січня 2011 року.

В подальшому, 05.01.2011 сторонами укладено додаткова угода № 1 до договору, відповідно до умов якої внесено такі зміни: у параграфі 1 ст. 10 договору цифри "2011" замінені на "2012"; статтю 10 доповнено параграфом 3 такого змісту: "Цей договір може бути пролонгований на тих же умовах на наступний календарний рік у разі визнання Банка переможцем конкурсу на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги на цей період, та якщо жодна зі сторін за місяць до закінчення строку дії договору не висловила бажання його розірвати.".

Звертаючись із позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, Управління ПФУ в Центральному районі міста Миколаєва вказувало на те, що в квітні та травні 2016 року ним помилково було перераховано на рахунок, відкритий в філії ПАТ КБ "Приватбанк" - Миколаївське регіональне управління ПАТ КБ "Приватбанк", пенсію громадянці ОСОБА_6 за квітень 2016 року в сумі 1 174 грн. та за травень 2016 року в сумі 1 230 грн., а всього - 2 404 грн. Проте, 23.06.2016 позивачем було отримано списки померлих громадян, надіслані Інформаційним центром персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України для опрацювання та здійснення контролю за своєчасністю припинення та виплати пенсії, відповідно до яких ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, оскільки після звернення до ПАТ КБ "Приватбанк", останнім було повідомлено про неможливість повернення грошових коштів у розмірі 2 404 грн. у зв'язку з їх відсутністю на поточному рахунку пенсіонера, позивач вважав, що відповідачем грошові кошти в сумі 2 404 грн. набуті без достатньої правової підстави, з огляду на що просив суд стягнути вказану суму з відповідача, з посиланням на ст.1212 ЦК України.

Місцевий та апеляційний господарські суди, відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, виходили з того, що відсутність спірних грошових коштів на поточному рахунку одержувача, станом на день отримання банком повідомлення про його смерть, унеможливило виконання вимоги позивача про повернення цих коштів останньому відповідно до умов договору № 05/01/10-15 від 05.01.2010. Також, суди дійшли висновку про безпідставність застосування в даному випадку ст. 1212 ЦК України.

Вищий господарський суд України погоджується з такими висновками господарського суду Дніпропетровської області та Дніпропетровського апеляційного господарського суду, зважаючи на таке.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 статті 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За приписами статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (надалі - Порядок № 1596), виплата пенсій та грошової допомоги згідно з цим Порядком здійснюється через поточні рахунки, що відкриваються у банках, з якими Пенсійний фонд та Мінсоцполітики за результатами конкурсу укладають відповідні угоди з визначенням санкцій за недотримання ними договору перед одержувачами.

Відповідно до п. 4 Порядку № 1596 установи уповноважених банків здійснюють відкриття поточних рахунків, проводять операції із зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки відповідно до цього Порядку, угод, укладених ними з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, управліннями праці та соціального захисту населення райдержадміністрацій, виконкомів міських, районних у місті рад або центрами з нарахування і виплати пенсій та допомоги - у регіонах, де функціонують такі центри.

За приписами статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Згідно з п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 (надалі - Інструкція № 22), власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

У пункті 1.7 Інструкції № 22 визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

За змістом положень глав 5, 12 Інструкції № 22, стягувачами, що мають право ініціювати списання коштів з рахунків клієнтів без їх відома, є органи державної виконавчої служби (на підставі виконавчих документів, установлених законами України) та органи державної податкової служби (щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості суб'єкта господарювання перед державою чи територіальною громадою).

У відповідності з п. п. 1.38, 1.39 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" списання договірне - це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Списання примусове - списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Пунктом 22.9 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів у Україні" унормовано, що банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту. Порядок визначення залишку коштів встановлюється Національним банком України. У разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувача на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача.

Пунктом 13 Порядку від 30.08.1999 № 1596 (в редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача з вимогою повернути суму пенсійних виплат) встановлено, що у разі надходження до уповноваженого банку відомостей про смерть одержувача пенсії та грошової допомоги уповноважений банк зобов'язаний припинити зарахування коштів на поточний рахунок з місяця, наступного за місяцем смерті одержувача, і зробити відповідну помітку у примірнику списку на зарахування пенсій та допомоги, що підлягає поверненню органу Пенсійного фонду або органу праці та соціального захисту населення.

Суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок разом з нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем смерті пенсіонера, підлягають поверненню уповноваженим банком відповідно органам Пенсійного фонду та соціального захисту населення не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, відповідно до виписки по картці/рахунку ОСОБА_6 № НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору за період 01.04.2016-15.07.2016, вбачається, що остання банківська операція була проведена 20.05.2016. При цьому, на день звернення позивача до відповідача з вимогою повернути суму пенсійних виплат грошові кошти на рахунку померлої громадянки ОСОБА_6 вже були відсутні, а пенсійні кошти, які були зараховані на рахунок померлої особи в квітні-травні 2016року, були отримані особами, які володіли банківською карткою.

Відповідно до п. 1.6. Інструкції банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд.

Таким чином, банк, який не є власником або набувачем перерахованих Пенсійним фондом коштів, не має права ними розпоряджатись, а лише вчиняє дії з обслуговування рахунку одержувача таких коштів та його обов'язок полягає, зокрема, у зарахуванні відповідних сум на особові карткові рахунки одержувачів, за невиконання якого банк несе відповідальність, передбачену Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках та відповідним договором.

Отже, з урахуванням викладеного, господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва, дійшли правомірного та обґрунтованого висновку про те, що відсутність спірних грошових коштів на поточному рахунку одержувача станом на день отримання ПАТ КБ "Приватбанк" повідомлення про його смерть, унеможливило виконання вимоги позивача про повернення цих коштів останньому відповідно до умов договору № 05/01/10-15 від 05.01.2010.

Колегія суддів Вищого господарського суду України також погоджується з позицією місцевого та апеляційного господарських судів про безпідставність посилань позивача на приписи статті 1212 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі, яка переглядається, було укладено договір № 05/01/10-15 від 05.01.2010, на виконання умов даного договору Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва було перераховано кошти на рахунок фізичної особи-пенсіонера в ПАТ КБ "Приватбанк", відомостей про визнання цього договору недійсним матеріали справи не містять, то спірні кошти було набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК як безпідставно отримані.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу кошти, перераховані ним на виконання умов договору.

Таким чином кошти, перераховані банком на рахунок фізичної особи за договором і за наявності правових підстав, не можуть бути стягнуті з ПАТ КБ "Приватбанк", як безпідставно отримані, на підставі ст. 1212 ЦК України, з огляду на що судом відхиляються посилання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області, викладені в касаційній скарзі, на те, що спірну суму неповернутих грошових коштів можна вважати безпідставно отриманими грошовими коштами.

Беручи до уваги вищевикладене, господарський суд Дніпропетровської області та Дніпропетровський апеляційний господарський суд правомірно та обґрунтовано дійшли висновку про недоведеність позовних вимог Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області, з огляду на що прийняті у справі рішення та постанова є законними та такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Доводи касаційної скарги, які в цілому повторюють зміст позовної заяви та апеляційної скарги, не спростовують правомірних висновків місцевого та апеляційного господарських судів, їм дана належна оцінка, а тому не можуть бути підставою для скасування прийнятих у даній справі судових рішень.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017 у справі № 904/2027/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Т.П. Козир