ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року Справа № 923/721/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Немченко Л.М. при секретарі Ковтун В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємець ОСОБА_1, м. Херсон

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон

про стягнення 300620 грн. 06 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3, виданий Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області 27.09.2000);

від відповідача - не прибув.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки №1 від 08.09.2014 у сумі 300620 грн. 06 коп., з яких 98730 грн. основного боргу, 105557 грн. 25 коп. пені, 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат, 8253 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 525, 526, 530, 546, 549, 610, 611, 612, 625, 712 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 07.08.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 23.08.2017. Ухвалою суду від 23.08.2017 розгляд справи відкладався з метою надання можливості сторонам скористатись повним обсягом процесуальних прав.

Представник позивача підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити повністю з зазначених у позовній заяві підстав.

Відповідач, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи.

Так, ФОП ОСОБА_2 не отримує поштову кореспонденцію за своїм місцем проживання: 73000, АДРЕСА_1, що вказана у всіх наявних матеріалах справи, а тому і ухвала від 07.08.2017 про порушення справи була повернута до суду без вручення адресату з позначкою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання" (т. 1 а.с. 30-33).

На день розгляду справи ухвала суду від 23.08.2017, надіслана на адресу відповідача, підприємством зв'язку до суду не повернута.

Відповідно до п.4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 02.06.2006 року № 01-8/1228 з останніми змінами від 08.04.08 року, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками „адресат вибув", „адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, коли фактичне місцезнаходження фізичної особи-підприємця - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місяця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Отже, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника ФОП ОСОБА_2 за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні згідно з приписами ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення після закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

в с т а н о в и в:

08 вересня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір поставки № 1 (далі-договір).

За умовами договору позивач (згідно договору-постачальник) зобов'язується передати (поставити) товар відповідачу (за умовами договору-покупцю), а відповідач, в свою чергу зобов'язується прийняти такий товар та сплатити позивачеві його вартість не пізніше 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня поставки товару (розділ 7 пункт 7.1. договору).

Право власності на поставлені товари, за умовами договору, перейшло до відповідача (покупця) в момент отримання товару від постачальника за накладною. А покупець у визначений договором термін (не пізніше 14 календарних днів) зобов'язувався сплатити грошові кошти вартості поставлених товарів в повному обсязі, тобто з урахуванням умов п. 7.1. договору останнім днем сплати грошових коштів за отриманий покупцем товар настав 22.09.2014.

Таким чином, позивач, як сторона у даному договорі, виконав свої зобов'язання-поставив товар покупцеві на суму 98730 грн., що підтверджується накладною № 1 від 08.09.2014, а відповідач отримавши товар не виконав умов договору, не сплатив суму вартості поставлених товарів згідно умов договору, чим порушив умови договору.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується його підписом у накладній та відтиском печатки відповідача. Однак, відповідач зобов'язання по оплаті поставленого товару не виконав.

Зі спливом чотирнадцяти календарних днів та до теперішнього часу грошові кошти відповідачем не сплачені.

07.07.2017 позивач направив на адресу відповідача претензію б/н від 03.07.2017 щодо сплати заборгованості, проте вона залишена без відповіді та задоволення (т. 1 а.с. 27).

Отже, заборгованість відповідача за отриманий товар становить 98730 грн.

Із огляду на наданий договір суд прийшов до висновку, що він за своєю природою є договором поставки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку з цим вимога про стягнення суми основного боргу - 98730 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної норми позивач обґрунтовано нарахував відповідачу за прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого товару 8253 грн. 3% річних та 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат.

Суд за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі «Ліга-Закон» перевірив розрахунок нарахованих відповідачу збитків від інфляції і 3% річних та встановив, що він здійснений позивачем арифметично та методологічно вірно.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення 8253 грн. 3% річних та 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат відповідають наведеним нормам, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезгаданого Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічна норма міститься в п. 2 ст. 343 ГК України.

В даному випадку пунктом 8.5 договору поставки сторонами було обумовлено, що за порушення грошових зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день порушення виконання.

На підставі вищезазначених норм чинного законодавства, умов договору, позивач нарахував відповідачу за порушення виконання зобов'язань з оплати поставленого товару 105557 грн. 25 коп. пені за період з 23.09.2014 по 06.07.2017 в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за увесь час прострочення виконання забов'язання.

Суд не може погодитись з даним нарахуванням пені та звертає увагу позивача на таке: дійсно законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. Однак, у разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Оскільки у даному випадку сторонами не передбачено в Договорі № 1 від 08.09.2014 стягнення пені за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання зі сплати, то нарахування штрафних санкцій має припинитись через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, позовна вимога щодо стягнення пені підлягає частковому задоволенню: стягується 15712 грн. 95 коп. пені за період з 23.09.2014 по 22.03.2015 в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду зазделегіть встановленої сили.

Таким чином, дослідивши матеріали даної справи, оцінивши відповідно до вимог ст. 43 ГПК України надані сторонами докази та проаналізувавши їх згідно з вимогами діючого законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 98730 грн. основного боргу, 15712 грн. 95 коп. пені, 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат, 8253 грн. 3% річних, в решті позовних вимог щодо стягнення пені має бути відмовлено.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 98730 грн. основного боргу, 15712 грн. 95 коп. пені, 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат, 8253 грн. 3% річних, тобто на 70,1137 % (позов заявлений в сумі на 300620 грн. 06 коп., а підлягає задоволенню 210775 грн. 76 коп.), то відповідач повинен відшкодувати позивачеві 3161 грн. 63 коп. витрат по сплаті судового збору, бо відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України при частковому задоволенні позову судові витрати по справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (73000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) - 98730 грн. основного боргу, 15712 грн. 95 коп. пені, 88079 грн. 81 коп. інфляційних втрат, 8253 грн. 3% річних та 3161 грн. 63 коп. витрат по сплаті судового збору.

3.В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.09.2017

Суддя Л.М. Немченко