ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 вересня 2017 р. Справа № 903/589/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", м.Київ

до відповідача: Дочірнього підприємства "Волинська софтова компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія" "Біо-радіо"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 643 565, 85 грн.

Суддя Пахолюк В.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Кузьменко О.В., дов. від 19.10.2016 р. № 433;

від відповідача: Борщ Н.М., дов. від 07.08.2017р.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: н/з.

За клопотанням ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" судове засідання проводиться в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом міста Києва.

Суть спору:

Позивач ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" звернувся до господарського суду Волинської області з позовом до Дочірнього підприємства "Волинська софтова компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія" "Біо-радіо", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 про стягнення 643 565, 85 грн.

01.08.2017р. позивачем подано заяву (вх. № 01-67/26/17) про забезпечення позову в якій просив накласти арешт на частину першого поверху нежитлового приміщення загальною площею 75, 7 кв. м. а саме: приміщення №39-5а по 39-12, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ДП "Волинська софтова компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Біо-радіо" на підставі договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу.

Обгрунтовуючи заяву, посилався на те, що довготривале виконання рішення Луцького міськрайонного Волинської області від 19 липня 2010 року по справі № 2-5054/10, яким стягнуто солідарно з третьої особи та відповідача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26.09.2008 р., дає підстави вважати, що зобов'язання "ДП Волинська софтова компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Біо-радіо" перед ТОВ ФК Довіра та гарантія" може бути невиконаним, також існує ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Представник відповідача в відзиві на заяву про забезпечення позову (вх. №01-54/7795/17) просив відмовити в її задоволенні у зв'язку з тим, що на частину першого поверху нежитлового приміщення загальною площею 75, 7 кв. м. а саме: приміщення №39-5а по 39-12, що знаходять ся за адресою: АДРЕСА_1, що належить ДП "Волинська сортова компанія" Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Біо-радіо" на підставі договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу уже існує обтяження, а саме дане майно знаходиться під забороню відчуження згідно договору іпотеки від 26.008.2007р. №3878. Також, зазначив, що Першим ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним погашенням боргу.

На підставі ухвали суду від 29.08.2017 р. в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вх. № 01-54/7289/17 позовні вимоги не визнає у зв'язку із спливом строків позовної давності, просить відмовити в задоволенні позовної заяви.

Позивач у додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву за №29892 від 18.08.2017р. зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2. ст. 625 ЦК України, а також у зв'язку з довготривалим виконанням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області відбулося переривання строку позовної давності та на дату виконання рішення, а саме: 03.04.2017р. перебіг позовної давності почався заново та час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, на адресу суду 03.08.2017р. повернулась поштова кореспонденція з відміткою "за незапитом".

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, господарський суд встановив.

26.09.2007 року між АКБ "УкрСиббанк" (найменування змінено на АТ "УкрСиббанк", далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі -Позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - Кредитний договір № 0), умовами якого передбачалось, зокрема (п. 1.1.), що Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 88700 доларів США, що дорівнює еквіваленту 447935,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Згідно п. 1.3.1. Кредитного договору № 0, за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,9% річних.

Пунктами 1.2.1., 1.3.4. Кредитного договору № 0 визначалось, що надання кредиту здійснюється у термін з 26.09.2007 року по 26.09.2017 року. Строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.

Згідно п.1.2.2. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 26.09.2017 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

Відповідно до п. 7.7. Кредитного договору № 0, строк дії даного договору встановлюється з дати його укладення до повного повернення Банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Пунктом 3.5.3. Кредитного договору Позичальник зобов'язується достроково повернути в повному розмірі всю суму кредиту та повністю сплатити плату за кредит у разі застосування Банком права вимоги дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 6 Договору.

Згідно п. 6.1.2. Кредитного договору Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п.1.2.2. Договору та вимагати від Позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Разом з тим, 26.09.2007 року між АКБ "УкрСиббанк" (далі - Кредитор) і ДП "Волинська СК ТОВ Телерадіокомпанія "Біо-Радіо" (далі - Поручитель) було укладено договір поруки № 0/1 (далі - Договір поруки №0/1), умовами якого (п.п. 1.1., 1.3., 1.4.) передбачалось, що Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 (далі - Боржник) усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0 (далі - Основний договір), в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору, відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Згідно п.п. 2.2. - 2.3. Договору поруки № 0/1, у випадку невиконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором, Кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до Поручителя, які є обов'язковими до виконання на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги. Поручитель зобов'язаний виконати свої зобов'язання за Договором № 0/1 на користь Кредитора в термін, визначений в пунктом 2.2. Договору № 0/1, шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості Боржника за Основним договором на рахунки, вказані Кредитором.

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки № 0/1 він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань Боржника за Основним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.07.2010 року у справі № 2-5054/10 за позовом АТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 та ДП "Волинська СК ТОВ Телерадіокомпанія "Біо-Радіо" стягнуто з ОСОБА_1 та ДП "Волинська СК ТОВ Телерадіокомпанії "Біо-Радіо", солідарно, на користь АТ "УкрСиббанк" заборгованість за Кредитним договором № 0 у розмірі 599836,38 грн.

При прийнятті рішення Луцьким міськрайонним судом встановлено, що станом на 07.04.2010 року сума боргу ОСОБА_1 перед АТ "УкрСиббанк" за Кредитним договором № 0 складала 75689,13 доларів США, що еквівалентно 599836,38 грн., з яких: прострочений основний борг - 72594,64 доларів США, що еквівалентно 575321,52 грн., прострочені проценти - 2552,06 доларів США, що еквівалентно 20225,08 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 483,21 доларів США, що еквівалентно 3829,44 грн. і пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 59,22 доларів США, що еквівалентно 469,34 грн.

Вказане рішення суду у встановленому законом порядку не скасовано, а отже в силу вимог ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання як правозахисний акт.

Відповідно до статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно пункту 2.6 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, вважається встановленою обставиною сума існуючої зоборгованості за вищевказаним рішенням, станом на 07 квітня 2010 року.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1 та 3 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлений обов'язок, зокрема, позичальника повернути кредит та сплатити проценти за кредитним договором.

За приписами статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що: кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд констатує, що умовами Договору про надання споживчого кредиту не передбачено право Третьої особи відмовитись від зобов'язань в односторонньому порядку.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

14.07.2011 року ДВС Луцького МУЮ було винесено постанову ВП № 27631753 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого наказу № 2-5054 від 23.06.2011 року Луцького міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_1 та ДП "Волинська СК ТОВ Телерадіокомпанії "Біо-Радіо", солідарно, на користь АТ "УкрСиббанк" заборгованість у розмірі 599836,38 грн.

21.09.2015 року між ПАТ "УкрСиббанк" (далі - Клієнт) і ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" (далі - Фактор) було укладено договір факторингу № 26 (надалі - Договір факторингу № 26), умовами якого (п.п. 2.1., 2.2., 2.5.) встановлювалось, що Клієнт відступає Фактору, а Вактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Права вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників (Третьої особи та Відповідача) перед Клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі Боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами забезпечення.

Умовами Договору факторингу № 26 передбачалось (п.п. 4.1., 4.2.), зокрема, що право власності на права вимоги, які відступаються за цим договором, вважається таким, що перейшло від Клієнта Фактору в день підписання Акту приймання-передачі права вимоги (Додаток № 1.2.), за умови виконання Фактором зобов'язань, передбачених п. 3.1.1. цього Договору. Право вимагати від Боржників виконання всіх зобов'язань в межах відступлених прав вимог у Фактора настає після виконання Фактором зобов'язань, передбачених п. 3.1.1. цього договору. Акт приймання-передачі права вимоги, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку 1.2. до цього договору, є доказом передачі права вимоги. Після підписання Акту приймання-передачі права вимоги та виконання Фактором зобов'язань передбачених п. 3.1.1. договору Клієнт втрачає права на будь-які платежі Боржників в оплату їх заборгованостей за первинними договорами, за якими право вимоги перейшло до Фактора.

Згідно п. 12.3. Договору факторингу № 26, він набуває чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами всіх їх зобов'язань за цим договором.

На виконання умов Договору факторингу № 26 Клієнт по Акту приймання-передачі права вимоги від 22.09.2015 року передав (відступив) права вимоги за кредитами Фактору за переліком, наведеним у Додатку №1.1. ("Реєстр боржників до Договору факторингу № 26), а Фактор прийняв права вимоги за кредитами.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.03.2016 року у справі №161/18528/15-ц було замінено Стягувача у вищезгаданій справі № 2-5054/10 з ПАТ "УкрСиббанк" на його правонаступника - ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", у зв'язку з чим, постановою ДВС Луцького МУЮ ВП №27631753 від 31.03.2016 року було замінено і сторону виконавчого провадження (Стягувача) - з АТ "УкрСиббанк" на правонаступника - ТОВ "ФК "Довіра та гарантія".

03.04.2017 р. Першим відділом ДВС міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з сплатою боржником боргу в повному обсязі.

Водночас, відповідно до абзацу 3 пункту 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" - за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто після закінчення або передбаченого частиною 2 статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання. У такому випадку перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Відтак, враховуючи вищевикладене, саме 19 липня 2010 року Банк (Кредитор) визнав термін повернення кредиту таким, що настав згідно пункту 1.2.2 Кредитного договору та вимагав від Позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит.

Як визначено ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно п.1.4. Договору поруки за № 01 від 26.09.2008 р. відповідальність поручителя та позичальника є солідарною. У відповідності до п.1.3. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому обсязі, що і Позичальник, в т.ч., за повернення основної суми боргу, процентів, використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у Кредитному договорі.

За змістом ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч. 1). Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем (ч. 2). Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника (ч. 3). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4).

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 Цивільного кодексу України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559, ст. 1050 Цивільного кодексу України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14, від 21.01.2015 у справі № 6-190цс14, від 24.06.2015 у справі № 3-42гс15.

Слід відзначити, що у тексті ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України застосовуються поняття "пред'явлення вимоги" та "пред'явлення позову" як умови чинності поруки. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Таким чином, аналізуючи ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду України у постанові від 17.09.2014 № 6-53цс14, де зазначено, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст. ст. 61, 64 Господарського процесуального кодексу України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Однак, з матеріалів справи не встановлено, а позивачем не доведено про те, що позовна заява до поручителя (вимога) стосовно сплати інфляційних та 3% річних була заявлена у визначений шестимісячний строк, перебіг якого починається з 19.07.2010 р.

Водночас, позивач з даною позовною заявою звернувся лише 18.07.2017 р.

Судом не взято до уваги доводи позивача про те, що право на звернення з даним позовом у нього виникло лише в квітні 2017 р. (з дати виконання рішення суду), тому строк позовної давності має обчислюватися з 03.04.2017 р., оскільки шляхом виконання рішення суду відбулося переривання строку позовної давності та на дату виконання рішення, а саме 03.04.2017 р. перебіг позовної давності почався заново та час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

В силу дії абзацу 1, 3 пункту 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності до основної вимоги позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно, тощо (ст.266 ЦК України).

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак, можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але, якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу повинна бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Таким чином, вищенаведена заява відповідача прийнята судом у якості заяви сторони у спорі про застосування позовної давності, зробленої до винесення судом рішення.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема, згідно частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України. Так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Водночас судом враховані роз'яснення, надані господарським судам у п. 2.2 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10, а саме: за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що саме з 19 липня 2010 року у Кредитора (правонаступником якого є Позивач) виникло право пред'явлення до Відповідача, як Поручителя, позову про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, як додаткової вимоги, трирічний строк пред'явлення такого позову сплив 19 липня 2013 року. А тому, враховуючи заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, в позові слід відмовити.

Дана правова позиція узгоджується з позиціями, відображеними у постановах Верховного суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13, Вищого господарського суду України від 28.03.2017 р. по справі № 903/620/16.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв'язку з відмовою у позові судовий збір відповідно до ст.49 ГПК України покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про стягнення 643 565, 85 грн. інфляційних втрат та 3% річних відмовити.

Повне рішення складено 20.09.2017 р.

Суддя В.А. Пахолюк