ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04 вересня 2017 р. Справа № 918/490/17

Суддя Марач В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника керівника Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Радивилівської районної державної адміністрації

до відповідача 1 Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області

до відповідача 2 Фермерське господарство "Теслугівське"

про визнання незаконним та скасування в частині, визнання недійсним договорів оренди земельної частки (паю) та повернення земельної частки (паю)

В засіданні приймали участь:

від позивача : ОСОБА_1А;

від відповідача 1: ОСОБА_2;

від відповідача 2: не з'явився;

від прокуратури: ОСОБА_3

Статті 20,22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені. Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Радивилівської районної державної адміністрації (далі-Позивач) звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до Козинської сільської ради (далі-Відповідач 1) та до Фермерського господарства "Теслугівське" (далі-Відповідач 2) про визнання незаконним та скасування рішення Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області № 111 від 20.01.2017 року "Про розпорядження не переоформленими земельними частками (паями)" в частині передачі ФГ "Теслугівське" в оренду не витребуваних земельних часток (паїв), крім того просить визнати недійсними договори від 20.01.2017 року, укладені між Козинською сільською радою та ФГ "Теслугівське", про передачу в оренду земельних ділянок (не витребуваних паїв), загальними площами 11,63 умовних кадастрових гектарів та 1,65 умовних кадастрових гектарів.

Також прокурором заявлена вимога про зобовязання ФГ "Теслугівське" повернути Радивилівський РДА земельні частки (паї), площею 11,63 умовних кадастрових гектарів загальною вартістю 320 763, 02 грн. та площею 1,65 умовних кадастрових гектарів загальною вартістю 45 508, 08 грн., які розташовані на території Козинської обєднаної територіальної громади Радивилівського району за межами населених пунктів, шляхом підписання актів прийому-передачі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.07.2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження справі № 918/490/17, розгляд якої призначено у судовому засіданні на 01.08.2017 року.

Ухвалами суду від 01.08.17 р. та 21.08.17 р. розгляд справи відкладався у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що оскільки нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки (паї), які передані в оренду за вказаними договорами, знаходяться на території Козинської сільської ради, за межами населених пунктів, відтак, на думку прокурора повноваження з передачі в оренду вказаних у договорах земельних ділянок (невитребуваних паїв) належать Радивилівській районній державної адміністрації Рівненської області (далі - Радивилівська РДА).

Прокурор також зазначає про те, що у Козинської сільської ради були відсутні повноваження на передачу невитребуваних земельних ділянок (паїв), що знаходяться за межами населеного пункту, у користування ФГ "Теслугівське", та, відповідно, укладення вищевказаних договорів оренди.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 5, 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 124 Земельного кодексу України, тощо.

28 липня 2017 року від Козинської сільської ради надійшов відзив на позовну заяву, в яких сільська рада заперечила проти задоволення позовних вимог повністю з огляду на наступне.

Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" встановлено повноваження сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій щодо передання в оренду таких земельних ділянок. ОСОБА_4, законодавством не дано визначення поняття "нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка".

Відповідач 1 вважає, що прокурором не надано суду доказів про належність переданих в оренду земельних ділянок до нерозподілених (невитребуваних).

Крім того, зазначає про те, що рішення № 111 від 20.01.2017 року не поширюється на відносини з приводу передачі в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок.

Водночас враховуючи норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли" дане рішення прийнято з метою забезпечення належного використання не успадкованих земельних ділянок та для надходження коштів в місцевий бюджет, адже земля має використовуватися та приносити територіальній громаді користь.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1285 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки.

Отже, повноваження з управління спадковим майном, до складу якого входить земельна ділянка, законом надані саме органам місцевого самоврядування за місцем знаходження такого майна. Тобто, за відсутності спадкоємців, на думку відповідача 1, місцева рада приймає на себе управління земельною ділянкою.

Крім того, відповідач 1, зазначає про те, що відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду.

04 вересня 2017 року представником Радивилівської районної державної адміністрації до суду поданні пояснення щодо позовних вимог, в яких зазначив про наступне.

Згідно ст. ст. З, 5 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі ( на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийнятті в межах їх повноважень.

Статтею 9 Закону визначено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі.

З огляду на зазначенні в позовній заяві положення ст. 13 Закону, прокурор стверджує, що Козинська сільська рада перевищила повноваження прийнявши спірне рішення та на підставі зазначеного рішення уклала шість договорів оренди земельних ділянок з ФГ "Теслугівське". Однак, на думку представника Радивилівської районної державної адміністрації, прокуратурою не доведено, що спірним рішенням сільської ради надані в оренду земельні ділянки, які є нерозподілені (не витребувані), не надано списків власників земельних часток (паїв), чиї землі є нерозподіленими (не витребуваними) та відповідно, передані в управління райдержадміністрації.

Обгрунтовуючи свою правову позицію, представник Радивилівської районної державної адміністрації наводить постанову Вищого господарського суду України від 15.01.2015 р. у справі № 924/686/14, в якій зазначено про те, що, нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розділена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус не витребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

Райдержадміністрацією надані суду копії розпоряджень голови районної державної адміністрації, належно завірені, відповідно до яких видавались сертифікати на право на земельну частку (пай).

Підсумовуючи наведене, представник Радивилівської районної державної адміністрації наголошує на тому, що відповідно до матеріалів справи і чинного законодавства Радивилівська районна державна адміністрація не може бути розпорядником спірних земельних ділянок.

Розглянувши документи і матеріали, які подані представниками сторін та наявні у справі, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну правову оцінку доказам, які мають юридичне значення для вирішення справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому суд керувався наступним.

Козинською сільською радою Радивилівського району Рівненської області 20.01.2017 року прийнято рішення № 111 "Про розпорядження не переоформленими земельними частками (паями)".

Зокрема, п. 2 рішення вирішено надати не переоформлені земельні частки паї, які знаходяться на території Козинської сільської ради Козинської обєднаної територіальної громади, в оренду «ТзОВ «Райз-Захід», ФГ «Теслугівське», ФГ «Arpo-V, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6, ТзОВ «Броди Агро», ТзОВ «Дубенський край», ТзОВ «Агрофірма - Трипілля», строком до 1 року.

В разі виявлення спадкоємців та переоформлення спадщини до закінчення терміну договору, внести зміни в даний договір за взаємною згодою сторін.

Зазначене рішення прийнято на підставі п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12 Земельного кодексу України, ст. 1285 Цивільного кодексу України, ст. 19 Закону України "Про оренду землі".

На підставі зазначеного рішення, між Козинською сільською радою та фермерським господарством "Теслугівське" 20.01.2017 року укладено два договори оренди земельних часток (паїв), згідно яких фермерському господарству "Теслугівське" в оренду передано земельні частки (паї) площею 11,63 та 1,65 умовних кадастрових гектарів відповідно для сільськогосподарських потреб (п.п. 1.1, 2.1 договорів).

До вказаних договорів додані списки власників земельних часток (паїв), які померли, спадкоємці яких не переоформили документи та земельні паї яких перебувають в оренді фермерського господарство "Теслугівське", зокрема це - ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9 - власники земельної частки (паю) площею 1,65 умовних кадастрових гектарів та ОСОБА_4; ОСОБА_10; ОСОБА_11 - власники земельної частки (паю) площею 11,63 умовних кадастрових гектарів.

Згідно п. 1.1 вищезазначених договорів, вартість земельних ділянок площею 11,63 умовних кадастрових гектарів складає 320 763, 02 грн. та площею 1,65 умовних кадастрових гектарів складає 45 508, 08 грн.

Орендна плата, відповідно до п. 2.2 кожного договору, становить 4% від нормативної грошової оцінки паю, зокрема 12 830, 52 грн. за земельну ділянку площею 11,63 умовних кадастрових гектарів та 1 820, 33 грн. за земельну ділянку площею 1,65 умовних кадастрових гектарів.

Пунктом 2.3 договорів сторонами визнано строк дії договорів - початок дії 20.01.2017 року до 20.12.2017 року.

Також, умовами п. 4 (прикінцевих положень) договору визначено, що в інших випадках, які не передбачені цим договором, сторони керуються чинним законодавством України.

Відповідно до абзацу 3 прикінцевих положень кожного з договорів, договори набирають чинності з моменту їх підписання сторонами та реєстрації в Козинській сільській раді.

Договори зареєстровано в Козинській сільській раді за № 3 та № 6 від 20.01.2017 року.

Відповідно до інформації Козинської сільської ради Козинської обєднаної територіальної громади від 12.06.2017 року вищевказані договори оренди укладені на земельні ділянки, які розташовані за межами населених пунктів.

Вважаючи, що Козинська сільська рада перевищила надані їй законом повноваження при прийнятті зазначеного рішення та укладенні договорів оренди земельних часток (паїв), та що зазначені дії порушують інтереси держави, в особі Радивилівської районної державної адміністрації, як органу уповноваженого передавати в оренду вказані у договорах земельні ділянки (невитребувані паї), заступник керівника Дубенської місцевої прокуратури просить визнати незаконним та скасувати рішення Ради та визнати недійсними укладені нею договори оренди земельних ділянок (невитребуваних паїв).

Однак дані твердження є хибними та такими, що не грунтуються на законі з наступних підстав.

За приписами ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

У відповідності до ч. 2, п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Положеннями ч. 1 ст. 155 ЦК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання даного позову є договори оренди земельних ділянок укладені між відповідачами.

Прокурор вважає рішення сільської ради № 111 від 20.01.2017 р. таким, що порушує інтереси держави, в особі Радивилівської районної державної адміністрації, як органу уповноваженому передавати в оренду вказані у договорах земельні ділянки (невитребувані паї), з тих підстав, що відповідач-1 всупереч закону розпорядився такими землями передавши їх в оренду відповідачу-2.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту "г" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів зазначається, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, господарський суд зазначає, що перед тим як здійснювати аналіз правомірності та законності прийняття оскаржуваного рішення, в першу чергу слід з"ясувати чи порушуються прийняттям цього рішення права та інтереси позивача у справі. За відсутності порушень таких прав та інтересів, немає правових підстав для задоволення позову і доцільності у подальшому здійсненні аналізу правомірності та законності такого рішення. При цьому, в силу приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів прийнятим рішенням позивач повинен довести належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У п.2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" господарським судам роз'яснено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Як вбачається з оспорюваного рішення та тексту договорів оренди земельної частки (паю), предметом даних договорів є земельна частка (пай), яка належала померлим громадянам на підставі сертифікату на земельну частку (пай) із зазначенням серії та номеру такого сертифікату та спадкоємці яких не прийняли спадщину.

Наявність у вказаних громадян сертифікату на земельну частку (пай) підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області № 10-17-0.3-4978/2-17 від 23.06.2017 року в якому, зокрема, зазначено про те, що згідно інформації Відділу у Радивилівському районі сертифікати на право на земельну частку (пай) на території Козинської сільської ради видавались громадянам на підставі розпоряджень голови Радивилівської райдержадміністрації.

Водночас до матеріалів справи сільським головою долучені до матеріалів справи копії свідоцтв про смерть та копії сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст. 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч.3 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, відповідно до ст.124 Земельного кодексу України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Поряд з цим, Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 р. N720/95 було передбачено порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Згідно з пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 р. N 122 ( далі Порядок), нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

При цьому, спеціальним законодавством не визначено спеціального порядку передачі не витребуваних земельних ділянок (паїв) відповідним державним адміністраціям, з яким пов'язане виникнення права на розпорядження ними згідно з статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Виходячи з наведених положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

Разом з тим, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах.

Отже, земельні ділянки державної або комунальної власності та земельні частки (паї) є різними об'єктами земельних відносин і мають різний правовий режим; у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Орендні відносини повинні оформлюватися договором, як у випадку оренди земельної частки (паю), так і у випадку земельної ділянки.

Судом встановлено, що відповідно до спірного рішення та оспорюваних договорів оренди відповідачу-2 в оренду передано саме розподілені земельні частки (паї), тобто власники сертифікатів про право на земельну частку (пай) взяли участь у розподілі земельних ділянок та вибрали відповідні земельні ділянки, оскільки згідно п. 9 Порядку результати розподілу земельних ділянок оформлюються протоколом підписаним власниками земельних часток (паїв) або їх представниками, які взяли участь у розподілі, головуючим та секретарем зборів. До протоколу додається список власників земельних часток (паїв) або їх представників, які взяли участь у розподілі, із зазначенням номерів вибраних ними земельних ділянок.

Факт розподілу земельних ділянок між зазначеними у оспорюваних рішенні та договорах оренди громадянами на земельні частки (паї) підтверджується Витягом з ОСОБА_11 розподілу.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до ст.2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку пай. Форма сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразок Книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 №801. Книга зберігається в територіальних органах Держгеокадастру.

Відповідно до Перехідних положень Закону України "Про оренду землі" щодо права громадян - власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок на укладення договорів оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Отже, сертифікати на право на земельну частку (пай) прирівняні до правовстановлюючих документів та засвідчують право власників таких сертифікатів, які взяли участь у розподілі земельних часток, самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися земельною часткою (паєм), що узгоджується з положеннями п. 3 Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 р. "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки".

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України).

Спірні земельні ділянки знаходяться на території Козинської сільської ради за межами населеного пункту, разом з тим, такі ділянки не належать до земель державної власності, а становлять неуспадковані земельні частки (паї). Кожна земельна ділянка має фізичну особу- власника. Про це і сам прокурор зазначає в позовній заяві.

Таким чином, оскільки передані в оренду земельні ділянки не відносяться до земель державної власності, не є нерозподіленими (не витребуваними), а належать на праві власності у якості земельної частки (паю) фізичним особам, то, відповідно, розпорядження ними не відноситься до компетенції районних державних адміністрацій.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку про відсутність в даному випадку порушення прав та інтересів держави, на захист яких звернувся з позовом прокурор.

Прокурор залишив поза увагою, що визначення ідентифікуючих ознак земельної ділянки (зокрема, її меж в натурі) не може здійснюватися поза реалізацією власниками сертифікатів належного їм права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, без участі цих власників; спірні земельні частки не належать до державної чи комунальної власності.

Відсутність порушення прав та інтересів держави щодо розпорядження розподіленими та неуспадкованими земельними частками (паями) та відсутність повноважень у районних державних адміністрацій на розпорядження ними відмічено в постановах Вищого господарського суду України від 18.07.2017 №922/3147/16 та від 14.06.2017 №913/927/16 у справах за позовами прокуратури в інтересах держави про визнання недійсними розпоряджень районних державних адміністрацій про надання в оренду таких земельних часток (паїв). У зазначених справах сама ж прокуратура стверджує, що районні державні адміністрації не вправі розпоряджатися зазначеними земельними частками (паями).

За відсутності порушень прав та інтересів держави та органу в особі якого звернувся з позовом прокурор, немає правових підстав для задоволення позову і доцільності у подальшому здійсненні аналізу правомірності та законності оспорюваного рішення Ради та укладеної нею договір оренди земельної частки (паю).

Що стосується вимоги про повернення Радивилівський РДА земельних часток (паїв), площею 11,63 умовних кадастрових гектарів загальною вартістю 320 763, 02 грн. та площею 1,65 умовних кадастрових гектарів загальною вартістю 45 508, 08 грн., які розташовані на території Козинської обєднаної територіальної громади Радивилівського району за межами населених пунктів, шляхом підписання актів прийому-передачі, то суд зазначає, що зазначена вимога є безпідставною, так як, про що встановлено судом в даному рішенні, зазначені земельні частки (паї) не є державною власністю і РДА не є органом, який вправі від імені держави здійснювати функції по розпорядженню ними.

Відповідно частини 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стаття 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких, господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.

В статті 33 ГПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті документи, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Заступник керівника Дубенської місцевої прокуратури звертаючись з даним позовом в інтересах держави в особі Радивилівської районної державної адміністрації не довів належними та допустимими доказами наявність порушення прав та інтересів держави, на захист яких він звернувся, а відтак позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на прокуратуру.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Повний текст рішення складено та підписано 08 вересня 2017 року.

Суддя Марач В.В.