ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року Справа № 922/3878/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіВладимиренко С.В. - доповідача,
суддівДемидової А.М.,
Шевчук С.Р.,
розглянувши касаційну скаргуФізичної особи ОСОБА_5
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 року
та рішеннягосподарського суду Харківської області від 19.12.2016 року
у справі№ 922/3878/16 господарського суду Харківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Торговельно-промислової фірми "Бекар ЛТД"
до Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фізичної особи ОСОБА_5
провизнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - не з'явились

відповідачів - не з'явились

третьої особи - не з'явились

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота" про визнання недійсним договору застави №10-091 від 19.08.2010 року внаслідок його підписання не уповноваженою особою.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року (суддя Ємельянова О.О.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 року (у складі колегії суддів: головуючого Россолова В.В., суддів Камишевої Л.М., Тихого П.В.), в задоволенні позову відмовлено повністю.

Фізична особа ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів у даній справі і направити справу на новий розгляд.

05.09.2017 року на електронну адресу Вищого господарського суду України надійшло клопотання заявника касаційної скарги про відкладення слухання у справі, призначеного на 05.09.2017 року о 12 год. 05 хв. на іншу дату. В якості підстав для відкладення заявник вказує на неможливість прибути у судове засідання касаційної інстанції у зв'язку з сімейними обставинами та за станом здоров'я, а також вказує на ймовірність укладення угоди про надання правової допомоги з адвокатом. Враховуючи, що доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні обставини, заявником не надано, явка представників сторін у судове засідання суду касаційної інстанції обов'язковою не визнавалась, з огляду на обмеженість строків розгляду справи у суді касаційної інстанції, встановлених статтею 1118 Господарського процесуального кодексу України, відсутність клопотання заявника касаційної скарги про продовження строків розгляду касаційної скарги в порядку статті 69 цього ж Кодексу, повноважень суду касаційної інстанції, визначених статями 1115, 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про необхідність відхилення вказаного клопотання ОСОБА_5 та розгляду справи по суті вимог касаційної скарги останнього.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суди попередніх інстанцій встановили, що 19.08.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД", в особі виконуючого обов'язки директора ОСОБА_7, та Публічним акціонерним товариством "Банк Золоті ворота" укладено договір застави № 10-091, згідно якого в забезпечення виконання вимог заставодержателя до громадянина України - ОСОБА_5 за договором № 260 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної) від 09.07.2007 року та усіма додатковими угодами до нього (додатковими угодами, що виникнуть у майбутньому, щодо змін умов основного зобов'язання збільшення, зменшення відсотків, строку дії основного зобов'язання, зменшення, збільшення розміру кредиту у розмірі забезпечення за договором та ін.), а саме: повернення кредиту у розмірі 363179 дол. США та 462 310 грн. у строк 01.08.2011 року, сплати відсотків за користування кредитом за ставкою: 19% річних за користування коштами у доларах США та 22 % річних за користування коштами у гривні згідно умов кредитного договору, комісії у передбаченим кредитним договором розмірі, неустойки й інших можливих витрат заставодержателя, пов'язаних з невиконанням або неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, заставодавець передає у заставу заставодержателю належні йому на праві власності товари в обороті. Ринкова вартість майна 2 014 400 грн. без ПДВ.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.11.2015 року у справі № 638/11078/15-ц задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті ворота" до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" про стягнення заборгованості за кредитним договором №260 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлюваної) від 09.07.2007 року та звернено стягнення на предмет застави.

Предметом даного спору є вимоги про визнання недійсним договору застави №10-091 від 19.08.2010 року, який суперечить вимогам закону, оскільки підписаний з боку Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" виконуючим обов'язки директором ОСОБА_7, що не мав необхідного обсягу повноважень, чим порушено право власності позивача на передане у заставу майно.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд, з позицією якого погодилась апеляційна інстанція, вірно вказав на відсутність підстав для визнання недійсним договору застави у зв'язку з невиконанням позивачем обов'язку, в силу статті 33 Господарського процесуального кодексу України та статті 204 Цивільного кодексу України, щодо надання доказів невідповідності його нормам права. Крім того, суди попередніх інстанцій вказали на не доведення позивачем відсутності повноважень у виконуючого обов'язки директора ОСОБА_7, який діяв відповідно до повноважень на укладення спірного договору, наданих йому статутом товариства та рішеннями зборів учасників товариства, оформлених протоколом від 19.08.2010 року. Рішеннями загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД", оформлених протоколом від 19.08.2010 року, вирішено надати Публічному акціонерному товариству "Банк Золоті ворота" у якості застави товари в обороті на суму 2014375,90 грн. і підписання договору застави покладено на виконуючого обов'язки директора товариства ОСОБА_7

Згідно статті 4 Закону України "Про господарські товариства", статті 82 Господарського кодексу України, статті 143 Цивільного кодексу України товариство з обмеженою відповідальністю створюється та діє на підставі статуту.

Статтею 143, частинами 2, 3 статті 145 Цивільного кодексу України передбачено, що установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Згідно частини 5 статті 62 Закону України "Про господарські товариства" генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства.

Статтею 50 цього ж Закону передбачено, що товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до статті 58 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За приписом статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 17 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" вищим органом товариства є збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Представники учасників можуть призначатися як постійно так і тимчасово. Розділом 23 статуту визначена компетенція директора товариства, зокрема: директор без доручення діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством України, цим статутом та рішенням учасників. У межах своєї компетенції розпоряджається майном і грошовими коштами товариства, укладає та підписує договори, угоди, контракти, видає та засвідчує доручення, користується печаткою товариства. Директор може користуватися частиною повноважень зборів учасників товариства, які йому надані відповідним рішенням зборів учасників тимчасово або на постійний строк.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, спірний договір зі сторони позивача підписано Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД", в особі виконуючого обов'язки директора ОСОБА_7, який на момент його укладання діяв відповідно до наданих статутом повноважень, зокрема, статті 23 статуту, згідно якої директор може у межах своєї компетенції розпоряджається майном і грошовими коштами товариства, укладає та підписує договори, угоди, контракти, видає та засвідчує доручення, користується печаткою товариства. Директор без доручення діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством України, цим статутом та рішенням учасників.

В силу статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Правоздатність юридичної особи реалізується через її органи, які формують і виражають її волю зовні. Органи юридичної особи не тільки здійснюють управління, а й виступають у майновому обороті від її імені. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до пункту 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року пункту "і" частини 5 статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Разом з тим, цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження, а тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Також судами попередніх інстанцій обгрунтовано спростовано доводи позивача щодо відсутності погодження виконуючого обов'язки директора товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" - ОСОБА_7 на укладення спірного договору застави № 10-091 від 19.08.2010 року виходячи з протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-промислової фірми "Бекар ЛТД" від 19.08.2010 року, з якого вбачається, що учасниками товариства надано повноваження ОСОБА_7 укласти з Публічним акціонерним товариством "Банк Золоті ворота" договір застави товарів в обороті на суму 2 014 375,90 грн.

Згідно частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено, тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути, зокрема, вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.д.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (пункт 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11).

Згідно пункту 2.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року визначено, що за загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (стаття 32 Господарського процесуального кодексу України). Статтею 34 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, всупереч вказаним приписам процесуального права, позивач не надав господарським судам доказів, які підтверджують наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, а тому, виходячи зі здійсненого аналізу матеріалів справи і норм цивільного законодавства (стаття 241 Цивільного кодексу України), суди попередніх інстанцій за результатами дослідження оспорюваного договору дійшли вірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору, оскільки не підтверджені матеріалами справи та належними доказами в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, зводяться до довільного тлумачення скаржником норм законодавства та не спростовують законних і обгрунтованих висновків місцевого й апеляційного господарських судів.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів ґрунтуються на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків господарських судів першої й апеляційної інстанцій, в зв'язку з чим підстав для скасування рішення і постанови не вбачається.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 07.08.2017р. про прийняття касаційної скарги ОСОБА_5 до касаційного провадження, останнього було зобов'язано доплатити судовий збір у встановленому порядку в сумі 37,60 грн., докази чого надати до суду касаційної інстанції до 05.09.2017р. Станом на 05.09.2017р. такі докази заявником касаційної скарги не надано, у зв'язку з чим вказана сума підлягає примусовому стягненню із заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 року у справі № 922/3878/16 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України 37,60 (тридцять сім гривень) 60 копійок судового збору недоплаченого за подання касаційної скарги у справі №922/3878/16.

Доручити господарському Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддяС.В. Владимиренко

СуддіА.М. Демидова

С.Р. Шевчук