П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогоБерднік І.С.,
суддів:Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,

за участю представника:

Запорізької міської ради - Денщикова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою Запорізької міської ради про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26 липня 2016 року у справі № 908/6104/15 за позовом Запорізької міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Лімекс» про стягнення суми,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Запорізька міська рада (далі - Запорізька міськрада) звернулася до Господарського суду Запорізької області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Лімекс» (далі - ТОВ «НВФ «Лімекс») про стягнення збитків у розмірі 8 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року

№ 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) та «Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя», затвердженого рішенням Запорізької міськради від 24 грудня 2012 року № 77 (далі - Порядок), ТОВ «НВФ «Лімекс» зобов'язано взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури міста Запоріжжя шляхом укладення договору про пайову участь. Однак у порушення вимог закону ТОВ «НВФ «Лімекс» договору про пайову участь із Запорізькою міськрадою не уклало та не сплатило пайовий внесок, внаслідок чого позивачеві завдано збитків у виді упущеної вигоди.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29 лютого

2016 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Вищий господарський суд України постановою від 26 липня 2016 року залишив без змін постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18 травня 2016 року та рішення Господарського суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року.

У заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 26 липня 2016 року, поданій з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), Запорізька міськрада, посилаючись на невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 1, 2, 26, 40 Закону № 3038-VI, статей 9, 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року № 687-ХІV (далі - Закон № 687-ХІV), статей 22, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 224, 225 Господарського кодексу України, просить скасувати постанову Вищого господарського суду України від 26 липня 2016 року, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18 травня 2016 року і рішення Господарського суду Запорізької області від 29 лютого

2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування своїх доводів Запорізька міськрада долучила до поданої заяви копію постанови Верховного Суду України від 22 березня

2017 року у справі № 908/312/16 (3-1553гс16).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені заявником обставини, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що подана Запорізькою міськрадою заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі № 908/6104/15, яка розглядається, встановлено, що 22 травня 2014 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області зареєстровано декларацію № ЗП 42 про початок виконання будівельних робіт на об'єкті будівництва «Реконструкція нежитлового приміщення з майданчиком під кафе з літнім майданчиком» за адресою: 69063, місто Запоріжжя, вул. Анголенка, 14а, пр. 33 (літ. А5), замовником будівництва якого є ТОВ «НВФ «Лімекс».

29 січня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації № ЗП93, в якій зазначено, що відповідач проводив реконструкцію нежитлового приміщення з майданчиком під кафе з літнім майданчиком за адресою: 69063, місто Запоріжжя, вул. Анголенка, 14а, пр. 33 (літ. А5).

Беручи до уваги положення статті 40 Закону № 3038-VI, Запорізька міськрада 17 липня 2015 року надіслала на адресу відповідача вимогу

№ 01/02-21/02322 про сплату збитків у розмірі 8 000,00 грн, завданих внаслідок невиконання обов'язку щодо участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом укладення договору про пайову участь.

ТОВ «НВФ «Лімекс» залишило без задоволення зазначену вимогу, що послужило підставою для звернення Запорізької міськради до господарського суду з вимогою про стягнення збитків у розмірі 8 000,00 грн.

У справі № 908/6104/15, яка розглядається, Вищий господарський суд України погодився із висновком судів попередніх інстанцій про те, що дії відповідача не містять елементів складу цивільного правопорушення, а тому немає і підстав для відшкодування позивачеві збитків у виді упущеної вигоди; що дія положень Закону № 3038-VI не поширюється на ТОВ «НВФ «Лімекс», оскільки відповідач здійснював лише реконструкцію наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки, а отже не є замовником будівництва у розумінні норм зазначеного Закону, і не несе обов'язку укладати договір про пайову участь і сплачувати пайовий внесок після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

У постанові від 22 березня 2017 року у справі № 908/312/16

(№ 3-1553гс16) Верховний Суд України дійшов висновку, що реконструкція будівлі без забудови нової земельної ділянки не звільняє замовника від обов'язку укладення договору про пайову участь, а також від перерахування коштів пайової участі. Крім цього, неправомірна бездіяльність замовника щодо його обов'язку взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту є протиправною формою поведінки, внаслідок якої міськрада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів (упущена вигода), що перебуває у безпосередньому причинному зв'язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача, сукупність наведених елементів є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.

Таким чином, має місце невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відповідно до частин другої, третьої статті 40 Закону № 3038-VІ замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

За змістом положень частини першої статті 40 Закону № 3038-VI порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Рішенням Запорізької міськради від 24 грудня 2012 року № 77 затверджено «Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя», в який 10 вересня 2014 року Запорізькою міськрадою прийнято рішення про внесення змін.

Цей Порядок регулює організаційні та економічні відносини, пов'язані із залученням, розрахунком розміру, використанням коштів пайової участі замовників будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя та укладання договорів про пайову участь (пункт 1.2 Порядку).

Законом № 3038-VI і Порядком встановлено, що саме на замовника покладено обов'язок укладення договору про пайову участь і сплати відповідних коштів.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону № 3038-VI).

За змістом статей 2, 10 Закону № 3038-VI, статей 4, 9 Закону № 687-XIV під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію наявної забудови.

ТОВ «НВФ «Лімекс» є замовником будівельних робіт на об'єкті будівництва «Реконструкція нежитлового приміщення з майданчиком під кафе з літнім майданчиком» за адресою: 69063, місто Запоріжжя, вул. Анголенка, 14а, пр. 33 (літ. А5).

Отже, реконструкція охоплюється законодавчим визначенням забудови, а виходячи із наведених положень законодавства, відповідач є замовником.

За таких обставин у справі, яка розглядається, висновок судів про те, що реконструкція наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки звільняє відповідача від необхідності укладення із Запорізькою міськрадою договору про пайову участь, а також від перерахування коштів пайової участі, є помилковим.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 1 лютого 2017 року у справі № 3-1441гс16, від 22 березня

2017 року у справі № 3-1553гс16, від 9 серпня 2017 року у справі

№ 908/6324/15 (3-769гс17).

Таким чином, у справі № 908/6104/15, яка розглядається, суди дійшли помилкового висновку, що дія положень Закону № 3038-VI не поширюється на ТОВ «НВФ «Лімекс», оскільки відповідач здійснював лише реконструкцію наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки.

З огляду на викладене постанова Вищого господарського суду України від 26 липня 2016 року, постанова Донецького апеляційного господарського суду від 18 травня 2016 року та рішення Господарського суду Запорізької області від 29 лютого 2016 року підлягають скасуванню.

Разом із тим згідно зі статтею 22 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843053/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844269/ed_2016_02_28/pravo1/T030435.html?pravo=1> майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.

У справі, яка розглядається, суди не встановили у діях ТОВ «НВФ «Лімекс» і не навели у судових рішеннях усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати збитки, не встановили правильності нарахування розміру цих збитків.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32-34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Водночас відповідно до статті 11123 ГПК Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, а тому не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду України процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухваленню нового рішення, в якому необхідно дати висновок про правильність застосування норм матеріального права залежно від встановлених судами попередніх інстанцій обставин відповідно до наданих їм процесуальних повноважень.

Зважаючи на викладене, справу слід передати на розгляд суду першої інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 11125 ГПК.

Відповідно до пункту 6 розділу XІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII і керуючись статтями 11123, 11124, 11125 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву Запорізької міської ради задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 26 липня

2016 року, постанову Донецького апеляційного господарського суду від

18 травня 2016 року та рішення Господарського суду Запорізької області

від 29 лютого 2016 року у справі № 908/6104/15 скасувати.

Справу № 908/6104/15 передати на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 11116 ГПК.

ГоловуючийІ.С. Берднік
судді:А.А. Ємець
Т.Є. Жайворонок