ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р.Справа № 916/3402/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Федорончук Д.О.

за участю представників сторін у судовому засіданні від 13.09.2017:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю

від відповідача ОСОБА_2, за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної установи „Південна виправна колонія (№51)

на рішення Господарського суду Одеської області від 08.02.2017

по справі № 916/3402/16

за позовом: Державної установи „Південна виправна колонія (№51)

до відповідача: Державного підприємства „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14)

про стягнення 225607,30 грн.,

У судовому засіданні 13.09.2017 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Південна виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№51) (далі позивач, ДП „ПВК (№51), Колонія) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства Підприємство Одеської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№14) (далі відповідач, ДП „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14), Підприємство) 225607,30 грн. заборгованості за договорами про закупівлю послуг з опалення для потреб населення за державні кошти від 13.03.2012 №К-3, від 19.02.2013 №К-3 та від 19.03.2014 №К-3,

Позов обґрунтований тим, що проведеною Державною фінансовою інспекцією в Одеській області ревізією фінансово-господарської діяльності Колонії за період з 01.07.2012 по 31.08.2015 роки виявлено необґрунтоване збільшення відповідачем обсягів спожитої теплової енергії для адміністрації, що призвело до завищення вартості послуг з теплопостачання та як наслідок зайвої її оплати у загальній сумі 225607,30 грн., у тому числі у 2012 році-коштів у сумі 11220,13 грн., у 2013 році - коштів у сумі 154526,5 грн., у 2014 році - коштів у сумі 59860,76 грн.

У правове обґрунтування позову Колонія послалась на ст. ст. 11, 525, 526, 610, 625, 626, 629 ЦК України, ст. ст. 175, 193, 218 ГК України.

На підставі заяв сторін, наданих місцевому господарському суду 31.01.2017, судом здійснено зміну найменування сторін, а саме: найменування позивача - Південна виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№51) змінено на „Державна установа „Південна виправна колонія (№51), а найменування відповідача - Державне підприємство Підприємство Одеської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№14) змінено на „Державне підприємство „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.02.2017 (суддя Демешин О.А.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, недотримання норм процесуального права та неповне зясування обставин справи. Так скаржник зазначив, зокрема, що, по-перше, відповідачем виставлялись позивачу рахунки для оплати із зазначенням в них співвідношення кількості поставленої теплової енергії, виходячи з фактичного постачання теплоенергії для адміністрації та для населення з розподілом 66,7% та 33,3%, у той час як зазначеними вище договорами передбачено розподіл саме 85% та 15% відповідно; протягом всього строку дії укладених між сторонами договорів відповідач не звертався до позивача з пропозицією про внесення змін до цих договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні вказаної апеляційної скарги в повному обсязі.

У засіданнях суду апеляційної інстанції представники сторін підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваного рішення.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов неправильних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (ч. 2 ст. 101 ГПК України).

Місцевим господарським судом правильно встановлено та підтверджено в процесі перегляду справи апеляційним господарським судом, що між Південною виправною колонією управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№51) (Замовник) та Державним підприємством Підприємство Одеської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№14) (Учасник) укладені договори за № К-3 від 13.03.2012, № К-3 від 19.02.2013, № К-3 від 19.03.2014 про закупівлю послуг з опалення для потреб населення за державні кошти (далі також Договори), за умовами яких Учасник зобовязався у 2012-2014 роках надавати Замовникові послуги з теплопостачання, а саме: виробництва та постачання теплової енергії, а Замовник прийняти і оплатити такі послуги.

Відповідно до п. 1.3. зазначених договорів теплова енергія, що постачається Споживачу, розподіляється в наступних обсягах:

- 85 % поставленої теплової енергії використовується для осіб, що тримаються в установі виконання покарань (населення);

- 15 % поставленої енергії використовується для адміністрації установи виконання покарань (бюджет).

Згідно п.3.1. Договорів вартість послуг, наданих Учасником за цими Договорами, встановлюється в розмірі 394,332 грн. за 1 Гкал з ПДВ для потреб населення та 966,456 грн. за 1 Гкал з ПДВ для потреб адміністрації установи виконання покарань (бюджет).

Пунктом 4.1. Договорів передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником предявленого Учасником рахунка на оплату послуг протягом 7-ми банківських днів (за договорами № К-3 від 13.03.2012, № К-3 від 19.02.2013)/ 5-ти (за договором № К-3 від 19.03.2014) банківських днів з дня його отримання при наявності бюджетного фінансування.

У п. 4.3. Договорів сторони узгодили, що для підвищення дисципліни взаєморозрахунків та своєчасного проведення оплати, Замовник та Учасник щомісячно до 15 числа місяця після розрахункового складають акт звіряння взаєморозрахунків. Підписання акта звіряння взаєморозрахунків є обовязковим для Замовника та Учасника.

Пунктом 10.1 договору № К-3 від 13.03.2012 року визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2012 року, а в частині надання послуг з лютого 2012 по 31 грудня 2012 року (ст. 631 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 10.1 договору № К-3 від 19.02.2013 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині надання послуг з лютого 2013 по 31 грудня 2013 року (ст. 631 Цивільного кодексу України).

Пунктом 10.1 договору № К-3 від 19.03.2014 встановлено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2014 року, а в частині надання теплової енергії з лютого 2014 по 31 грудня 2014 року (ст. 631 Цивільного кодексу України).

У подальшому, 29.03.2012, 25.12.2012 та 04.02.2013, сторони укладали додаткові угоди до договору № К-3 від 13.03.2012, а 04.02.2014 та 25.12.2013 - до договору № К-3 від 19.02.2013, якими змінювали ціну вказаних договорів; 31.12.2013 укладено додаткову угоду до договору № К-3 від 19.02.2013, у якій сторони виклали п.10.1 зазначеного договору в редакції, згідно якої цей договір діє до 28 лютого 2014 року, а в частині надання послуг з січня 2014 по 28 лютого 2014 (ст. 631 Цивільного кодексу України).

Згідно технічного паспорта ДП „ПВК (№51) загальна опалювальна площа Колонії становить 9048 м2: приміщення для адміністрацій - 3012 м2, що у процентному співвідношенні складає 33,3%, загальна площа приміщень для населення складає 6036 м2, що у процентному співвідношенні становить 66,7%.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено поясненнями представника відповідача у судових засіданнях суду апеляційної інстанції, відповідачем виставлялись позивачу для оплати рахунки на оплату за Договорами, виходячи з фактичного постачання теплоенергії для адміністрації та для населення, які (рахунки) оплачувались Колонією у повному обсязі.

Як зазначає позивач, Державною фінансовою інспекцією в Одеській області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Колонії за період з 01.07.2012 по 31.08.2015 роки, якою було виявлено певні порушення, а саме: відповідач надавав позивачу рахунки щодо обсягів спожитої теплової енергії, не враховуючи вимоги їх розподілу: 85 % поставленої теплової енергії використовуються для осіб, що утримуються в установі виконання покарань (населення) за ціною 394,332 грн. за 1 Гкал; 15 % поставленої теплової енергії використовується для адміністрації в установі виконання покарань (бюджет) за ціною 966,456 грн. за 1 Гкал, тобто необґрунтовано збільшувались обсяги спожитої теплової енергії для адміністрації, що призвело до завищення вартості послуг з теплопостачання та як наслідок зайвої її оплати у загальній сумі 225607,30 грн., у тому числі у 2012 році-коштів у сумі 11220,13 грн., у 2013 році - коштів у сумі 154526,5 грн., у 2014 році - коштів у сумі 59860,76 гривень.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 2/14-429 від 29.01.2016 про порушення умов укладених між сторонами договорів про закупівлю послуг з опалення для потреб населення за державні кошти, в якій вимагав до 01.03.2016 перерахувати на банківський рахунок кредитора або здійснити оплату в касу кредитора існуючу суму боргу, яка складає 225607,30 грн.

13.05.2016 (вх. № 1945) Колонією було отримано відзив Підприємства на претензію, яким зазначену претензію відхилено з посиланням на те, що протягом виконання вищевказаних договорів жодних претензій на адресу відповідача не надходило.

Відмова відповідача задовольнити вказану претензію зумовила звернення ДП „ПВК (№51) із зазначеним позовом.

Пунктами 1, 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У силу п. 1 ст. 691 цього Кодексу покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За положеннями п.п.1, 2, 3 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, ДП „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14) виставлялись позивачу для оплати рахунки із зазначенням в них співвідношення кількості поставленої теплової енергії, виходячи з фактичного постачання теплоенергії для адміністрації та для населення з розподілом 66,7% та 33,3%, оскільки загальна опалювальна площа згідно технічного паспорту позивача становить 9048 м2: приміщення для адміністрацій - 3012 м2, що у процентному співвідношенні складає 33,3%, а загальна площа приміщень для населення складає 6036 м2, що у процентному співвідношенні становить 66,7%.

Однак, як вище зазначалось, згідно п. 1.3. зазначених договорів теплова енергія, що постачається Споживачу, розподіляється в наступних обсягах:

- 85 % поставленої теплової енергії використовується для осіб, що тримаються в установі виконання покарань (населення);

- 15 % поставленої енергії використовується для адміністрації установи виконання покарань (бюджет).

При цьому, пунктами 3.1. договорів визначено, що вартість послуг, наданих Учасником за цими Договорами, встановлюється в розмірі 394,332 грн. за 1 Гкал з ПДВ для потреб населення та 966,456 грн. за 1 Гкал з ПДВ для потреб адміністрації установи виконання покарань (бюджет).

Отже, відповідач в порушення умов Договорів надавав позивачу рахунки щодо обсягів спожитої теплової енергії, не враховуючи вимоги їх розподілу: 85 % поставленої теплової енергії - для осіб, що утримуються в установі виконання покарань (населення) за ціною 394,332 грн. за 1 Гкал; 15 % поставленої теплової енергії - для адміністрації в установі виконання покарань (бюджет) за ціною 966,456 грн. за 1 Гкал, тобто було збільшено обсяги спожитої теплової енергії для адміністрації, що призвело до завищення вартості послуг з теплопостачання та як наслідок зайвої її оплати у загальній сумі 225607,30 грн., у тому числі у 2012 році-коштів у сумі 11220,13 грн., у 2013 році - коштів у сумі 154526,5 грн., у 2014 році - коштів у сумі 59860,76 гривень.

Відповідачем не надано доказів складання сторонами додаткових угод щодо перегляду зазначеного вище розподілу.

У матеріалах даної справи відсутні також докази на підтвердження направлення позивачу письмових пропозицій чи проектів змін до вищезгаданих договорів щодо зміни вказаного розподілу, відповідно до приписів статей 651, 652 ЦК України. Відсутні також докази внесення змін до даних договорів або визнання недійсними цих договорів.

В абз. 7 п. 3.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Судова колегія зазначає про помилковість правових підстав, визначених ДП „ПВК (№51) у позові, оскільки Колонія помилково просила стягнути вказану грошову суму як заборгованість, у той час як вказані кошти є майном, що зберігається у відповідача без достатньої правової підстави.

Так, згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи обставини справи та наведені приписи чинного законодавства, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення від 08.02.2017 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову у звязку з доведеністю вказаної вимоги позивачем.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на ДП „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14) з їх відшкодуванням ДП „ПВК (№51) на підставі ст.ст. 49, 105 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 08.02.2017 по справі № 916/3402/16 скасувати.

Позов Державної установи „Південна виправна колонія (№51) задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14) на користь Державної установи „Південна виправна колонія (№51) грошові кошті в сумі 225607,30 грн.

Стягнути з Державного підприємства „Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№14) на користь Державної установи „Південна виправна колонія (№51) 3384,11 грн. судового збору за подання позову та 3722,41 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст складено 18.09.2017.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.М. Головей

Суддя: Я.Ф. Савицький