ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 914/2494/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівСибіги О.М., Поляк О.І.
за участю представників:
позивачане з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином
відповідачане з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином
третьої особи не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином
розглянувши матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017
у справі№914/2494/16 господарського суду Львівської області
за позовомДепартаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
Львівської міської ради
простягнення заборгованості та зобов'язання звільнити земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Львівської міської ради про стягнення 86877,23 грн. заборгованості за несплату щомісячних авансових внесків, як збору за місця паркування транспортних засобів; 12356,25 грн. пені, 79258,64 грн. інфляційних, 15501,73 грн. - 3% річних та зобов'язання звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м.

Заявою від 10.10.2016 позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість перед міським бюджетом в розмірі 10211,11 грн. за несплату щомісячних авансових внесків у місцевий бюджет, як збору за місця для паркування транспортних засобів, пеню в розмірі 11571,69 грн.; інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 6708,70 грн., три відсотки річних в сумі 1200,39 грн., недоотримані кошти в місцевий бюджет згідно проектів додаткових договорів з 01.01.2012 по 31.12.2013 у розмірі 8733,96 грн., інфляційне збільшення заборгованості за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 за недоотримані кошти у місцевий бюджет згідно проектів додаткових договорів в розмірі 20,62 грн.; заборгованість з врахуванням незаконної господарської діяльності з 01.01.2014 в сумі 67932,16 грн.; суму інфляційних втрат від суми боргу за незаконну господарську діяльність станом на 01.08.2016 в розмірі 19413,28 грн., 3% річних від суми боргу за незаконну господарську діяльність станом на 01.08.2016 у розмірі 2721,48 грн. та зобов'язання звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м..

02.12.2016 позивачем було подано заяву про зменшення позовних з огляду на ті обставини, що вже є рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2015 про стягнення з ФОП ОСОБА_4 заборгованості, яка виникла через несплату по збору за місця для паркування транспортних засобів по договору №134 П/Т від 01.04.2011. Згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача : недоотримані кошти в місцевий бюджет згідно проектів додаткових договорів з 01.01.2012 по 31.12.2013 у розмірі 8733,96 грн.; інфляційне збільшення заборгованості за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 за недоотримані кошти у місцевий бюджет згідно проектів додаткових договорів в розмірі 20,62 грн.; заборгованість з врахуванням незаконної господарської діяльності з 01.01.2014 в сумі 67932,16 грн.; суму інфляційних втрат від суми боргу за незаконну господарську діяльність станом на 01.08.2016 у розмірі 19413,28 грн., 3% річних від суми боргу за незаконну господарську діяльність станом на 01.08.2016 у розмірі 2721,48 грн. та зобов'язати відповідача звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м.

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.12.2016 (суддя Н.Є.Березяк) у позові відмовлено.

Судове рішення в частині відмови у стягненні коштів мотивоване тим, що доказів звернення до суду з позовом про внесення змін в договір чи його розірвання у зв'язку з відмовою відповідача внести зміни в нього позивач суду не надав, відтак є безпідставним нарахування відповідачу заборгованості коштів по неукладених додаткових договорах та нарахування на заявлену суму інфляційних. Крім цього, позивач не обґрунтував в чому полягає незаконна господарська діяльність відповідача, яким чином обраховується сума коштів від здійснення відповідачем такої діяльності та яка норма законодавства передбачає можливість звернення до суду з таким позовом.

Рішення суду в частині відмови у позові щодо звільнення земельної ділянки обґрунтоване тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів чинення перешкод з боку відповідача у використанні спірної земельної ділянки її власником чи будь-яким іншим особам.

За апеляційною скаргою Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради судове рішення було переглянуте в апеляційному порядку і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 (головуючий суддя Матущак О.І., судді Дубник О.П., Юрченко Я.О.) скасоване в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо звільнення земельної ділянки. В цій частині прийняте нове рішення, яким позов задоволено шляхом зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 звільнити займану земельну ділянку спеціально визначену для забезпечення паркування транспортних засобів по АДРЕСА_1. В решті рішення залишене без змін.

Не погоджуючись із прийнятою постановою апеляційного суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017, а рішення господарського суду Львівської області від 02.12.2016 залишити без змін, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 24, 27, 33, 35, 79 Закону України "Про оренду землі", статті 11, 15, 16, 319, 396, 526, 626, 627, 764, 777, 792 Цивільного кодексу України, статей 93, 116, 124, 125, 126, 152, 212 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.08.2017 у даній справі визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Сибіга О.М., Швець В.О.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2017 у зв'язку зі звільненням судді Швеця В.О. у відставку, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Сибіга О.М., Поляк О.І.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі на 06.09.2017.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.09.2017 розгляд касаційної скарги було відкладено на 13.09.2017 на підставі клопотання скаржника.

11.09.2017 від ФОП ОСОБА_4 надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що його представник ОСОБА_5 перебуває у відпустці до 05.10.2017 за межами України.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі. Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене та виходячи із того, що розгляд касаційної скарги вже відкладався, судова колегія визнала за можливе розглянути касаційну скаргу за відсутністю представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 01.04.2011 між Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (замовник) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (виконавець) було укладено договір №134 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів відповідно до умов якого, замовник зобов'язувався надати виконавцю в користування спеціально визначену земельну ділянку для обслуговування майданчика для паркування на АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м., а виконавець зобов'язувався організувати роботу майданчика для паркування транспортних засобів з 01.04.2011, обладнати майданчик для паркування дорожніми знаками, розміткою тощо і утримувати його у належному технічному та санітарному стані.

Пунктами 2.2.3, 5.1 вказаного договору, після закінчення терміну дії договору або його дострокового розірвання будь-які споруди конструкції чи пристрої, що розміщені виконавцем на майданчику для паркування, підлягають демонтажу, а у разі неможливості демонтажу - переходять у власність замовника.

Термін дії договору з 01.04.2011 по 31.12.2013.

Судами також встановлено, що позивачем було підготовлено проекти додаткових договорів від 30.12.2011 №1/364 П/Т та від 29.12.2012 №1/145 П/Т до вищезазначеного договору. Однак, відповідач вказані додаткові договори не підписав.

Як вбачається з листа від 23.10.2014 Сихівського районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, адресованого начальнику управління транспорту та зв'язку було розглянуте звернення стосовно виявлення незаконної діяльності на майданчиках для паркування по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, сектором ДСБЕЗ в Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, в результаті проведеної перевірки встановлено, що за вищевказаними адресами на паркувальних авто майданчиках свою господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_4, який займається підприємницькою діяльністю на підставі свідоцтва про реєстрацію ФОП серія НОМЕР_1, свідоцтва платника єдиного податку серія НОМЕР_2. Одночасно було встановлено, що вказаний підприємець займав земельні ділянки під паркування автомобілів на підставі договорів №138 П/Т, №134 П/Т, №132 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, термін яких був визначений з 01.04.2013 по 31.12.2013. Після закінчення яких, ФОП ОСОБА_4 подав відповідні документи до міської ради м. Львова для їх подальшого продовження терміну дії та натомість жодної відповіді не отримав, яка б спростовувала або підтверджувала право зайняття земельних ділянок останнім. В результаті викладених обставин ФОП ОСОБА_4 звернувся з позовною заявою у Сихівський районний суд м.Львова до управління департаменту житлового господарства та інфраструктури управління транспорту та зв'язку для вирішення спірної ситуації щодо продовження вищевказаних договорів оренди землі. Враховуючи вищевикладене та те, що по даному факту відсутні дані, які б вказували на наявність ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, прийнято рішення про припинення подальшої перевірки".

Також, у вказаному листі від 03.11.2014 Сихівського районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області до начальника управління транспорту та зв'язку зазначається таке: "Повідомляю, що по зверненню з котрим ви звернулися у Львівське міське управління ГУМВС України у Львівській області, стосовно виявлення незаконної діяльності на майданчиках для паркування по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_1, було направлено в Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та розглянуто сектором ДСБЕЗ. Одночасно повідомляю, що по аналогічному зверненню, яке надійшло 14.10.2014 та було зареєстровано в ЖЄО за №9851 від 14.10.2014 вже проводилась перевірка, та прийняте рішення дану перевірку припинити, оскільки ФОП ОСОБА_4 звернувся з позовною заявою у Сихівський районний суд м.Львова до управління департаменту житлового господарства та інфраструктури управління транспорту та зв'язку для вирішення спірної ситуації щодо продовження договорів оренди землі".

Вказаними матеріалами було підтверджено, що згідно акта перевірки зон паркування зазначено, що працівниками управління транспорту та зв'язку департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 21.01.2016 було проведено перевірку роботи зони паркування у АДРЕСА_1, яка є вільна. "Перевіркою встановлено: на вказаній земельній ділянці здійснює діяльність по збору коштів за паркування ФОП ОСОБА_4, який мав укладений договір з департаментом житлового господарства до 31.12.2013. Відповідно на вимоги звільнити ділянку не реагує".

Згідно акта перевірки зон паркування від 03.11.2016 зазначено, що працівниками управління транспорту та зв'язку департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 03.11.2016 було проведено перевірку роботи зони паркування у АДРЕСА_1. В акті вказується наступне: "Перевіркою виявлено, що на вказаній земельній ділянці здійснюється підприємницька діяльність без відповідних погоджень та договорів. На земельній ділянці частково встановлено огорожу та приміщення для охорони. Крім того, на зазначеному майданчику був присутній охоронець, який на запитання "хто обслуговує майданчик?" зазначив, що ОСОБА_4. Фотоматеріали додаються".

Апеляційний господарський суд, приймаючи постанову про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання ФОП ОСОБА_4 звільнити займану земельну ділянку спеціально визначену для забезпечення паркування транспортних засобів по АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м. у м. Львові виходив з наступного.

Згідно статті 1 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно статті 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статей 627, 629, 651, 652 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони

Судами було вірно зазначено, що доказів звернення до суду з позовом про внесення змін в договір чи його розірвання в зв'язку з відмовою відповідача внести зміни в нього позивач суду не надав. При цьому, позивач не послався на жодну норму чинного законодавства, яка б давала йому право на звернення з позовом до суду про стягнення коштів від здійснення відповідачем незаконної діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи у заяві про зменшення позовних вимог б/н від 01.12.2016, позивачем підставою позовних вимог визначено не підписані додаткові договори до договору №134 П/Т від 01.04.2011, а відтак судами правомірно встановлено про безпідставність нарахування відповідачу заборгованості коштів по неукладених додаткових договорах та нарахування на заявлену суму інфляційних.

Розглядаючи позовні вимоги про звільнення земельної ділянки, судова колегія апеляційного суду зазначила про таке.

Організацію та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів регулюють Правила паркування транспортних засобів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1342.

Згідно пунктів 2, 4, 6 вказаних Правил, такі поширюється на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування (далі - користувачі), а також на суб'єктів господарювання, які утримують такі майданчики.

Спеціально обладнані майданчики для паркування - це майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху.

Контроль за їх виконанням здійснює Державтоінспекція МВС у частині забезпечення безпеки дорожнього руху на майданчиках для паркування та посадові особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради у частині контролю за станом благоустрою та утримання майданчиків для паркування (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування).

Ухвалою Львівської міської ради від 27.01.2011 №120 "Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова" затверджено: ставки збору за місця для паркування транспортних засобів та плату за паркування транспортних засобів на території м. Львова (додаток 1); перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування, загальної площі та кількості місць для паркування (додаток 2); межі зон паркування на території м. Львова для паркування транспортних засобів (додаток 3); договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів (додаток 4).

При цьому, вказаної ухвалою встановлено, що замовником з організації паркування транспортних засобів у м. Львові визначено департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Додатком №2 зазначеної ухвали Львівської міської ради передбачено перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування, загальної площі та кількості місць для паркування, серед яких під НОМЕР_3 є і земельна ділянка на АДРЕСА_1, яка за договором позивачем була передана відповідачу. Договір №134 П/Т між сторонами був укладений згідно типового договору, форма і зміст якого визначений у додатку №4 цієї ж ухвали.

Таким чином, на підставі зазначеного договору та вказаних нормативно-правових актів між сторонами у справі виникли взаємні права та обов'язки. Так, за умовами договору, позивач надав відповідачу у користування спеціально визначену земельну ділянку для забезпечення паркування транспортних засобів на АДРЕСА_1 площею 287,5 кв.м., згідно з планом майданчика для паркування. Умовами договору не було передбачено підписання акту приймання-передачі ділянки, однак, те, що земельна ділянка була йому передана, встановлено судом першої інстанції та було визнано відповідачем у судових засіданнях. Разом з цим, відповідач заперечує факт знаходження на спірній ділянці після закінчення строку дії договору. Натомість позивач наполягає на тому, що підприємець не звільнив оспорювану ділянку.

Твердження ФОП ОСОБА_4 про неможливість підтвердження факту не звільнення ним паркувального майданчика актами перевірки зон паркування, складеними працівниками управління транспорту та зв'язку, а також те, що такі акти складені за відсутності відповідача чи понятих, і на них відсутнє прізвище начальника управління, який вчинив відповідний підпис та не вказана адреса майданчика, судом апеляційної інтсанції правомірно відхилено з огляду на те, що згідно пунктів 2, 4 Положення про управління транспорту та зв'язку, затвердженого рішенням ЛМР №1209 від 27.10.2006, чинного на момент складення таких актів, основними завданнями управління є реалізація політики органів місцевого самоврядування у галузі міського пасажирського транспорту, зв'язку, кабельного телебачення, гаражних кооперативів, автостоянок і паркування автотранспорту.

До компетенції управління відносяться такі повноваження: у межах своєї компетенції участь у реалізації політики органів місцевого самоврядування у галузі міського пасажирського транспорту, зв'язку, кабельного телебачення, гаражних кооперативів, автостоянок і паркування автотранспорту; здійснення у встановленому порядку управління і координації діяльності підприємств міського пасажирського транспорту щодо питань, делегованих управлінню; узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення і внесення їх на розгляд директора департаменту; здійснення підготовки пропозицій щодо відкриття нових маршрутів міського пасажирського транспорту, розташування та обладнання зупинок пасажирського транспорту; проведення підготовки необхідної інформації для затвердження схем та розкладів руху міського пасажирського транспорту, подання на розгляд та узгодження з директором департаменту питання стосовно транзитного пасажирського транспорту, організація роботи легкових таксомоторів; подання пропозицій щодо видачі дозволів на перевезення пасажирів транспортом загального користування на міських маршрутах; подання висновків та пропозицій щодо організації та вдосконалення мережі таксомоторних стоянок, зон паркування, авто гаражних кооперативів та автостоянок, автобусних станцій, інших об'єктів дорожньої інфраструктури, погодження їх розташування, погодження облаштування зупинок міського пасажирського транспорту; подання пропозицій щодо погодження проведення всіх видів ремонтно-будівельних робіт на вулицях, де проходять маршрути міського пасажирського транспорту, обмеження або заборони руху; здійснення інших функцій, що випливають з покладених на нього завдань.

Виходячи із наведеного вбачається, що управління транспорту та зв'язку має право проводити перевірку місць паркування. Крім того, в актах вказані адреса, де проводилася перевірка, посади, П.І.П. та підписи перевіряючих, печатка департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради і підпис начальника управління транспорту та зв'язку у графі "Затверджую".

При цьому, наведеним вище положенням не передбачено, що такі акти обов'язково повинні підписуватися особами, які займають паркувальні майданчики, або понятими.

Необхідно також зазначити, що у матеріалах справи наявні відповіді Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, у яких вказується, що в результаті проведеної перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_4 після закінчення терміну дії, в тому числі і договору №134 П/Т, займається підприємницькою діяльністю.

Посилання ФОП ОСОБА_4 на те, що такі документи є неналежними і недопустимими доказами, оскільки у них чітко не вказано про які саме майданчики для паркування йде мова, яка їх площа, точне місце знаходження, кількість місць для паркування, і вони адресовані не позивачу, а начальнику управління транспорту є безпідставними, оскільки у даних документах міститься конкретна інформація (підтверджений факт), що ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність на паркувальному автомайданчику, який йому передавався за договором №134 П/Т, а згідно пункту 3.1 Положення про департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, до складу департаменту входить, зокрема, управління транспорту та зв'язку, тому керівник управління є належним одержувачем такої інформації. Окрім цього, відповідачем всупереч вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не спростовано будь-якими доказами зазначену у актах та відповідях на запити, вказану вище інформацію про наявність фактів здійснення підприємницької діяльності відповідачем.

Крім того, судами було встановлено, що ухвалою господарського суду Львівської області від 19.06.2014 у справі №914/1390/14 за позовом ФОП ОСОБА_4 до департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання продовженими договорів №132 П/Т, №134 П/Т, №138 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів залишено без розгляду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/615/15 від 08.05.2015 стягнуто з ФОП ОСОБА_4 до бюджету 31037,18 грн. заборгованості зі сплати збору за місця паркування транспортних засобів.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду у цій же справі від 12.06.2015 заяву ФОП ОСОБА_4 задоволено та розстрочене виконання постанови від 08.05.2015 на 12 місяців.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 16.12.2015, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/195/16 за позовом ОСОБА_4 до департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов'язання департаменту укласти та підписати з ним додаткові угоди №132 П/Т, на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 площею 598,00 м.кв.; договір №138 П/Т на земельну ділянку на АДРЕСА_2, площею 345,00 м.кв.; договір №134 П/Т на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1, площею 287,50 м.кв. на той самий строк та на тих самих умовах припинено, оскільки даний спір відноситься до компетенції господарських судів.

З огляду на вказані рішення судів, підтверджено факт неодноразового звернення відповідача після закінчення строку дії договору - після 31.12.2013 для продовження терміну дії договору про використання земельної ділянки для забезпечення паркування транспортних засобів, що свідчить про здійснення підприємницької діяльності на паркувальному автомайданчику, який йому передавався за договором №134 П/Т.

Судова колегія касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити про те, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами (вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд у постанові пленуму від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 не надав жодних доказів, які б свідчили про те, що після закінчення строку дії договору він звільнив займану земельну ділянку, на якій організовував роботу майданчика для паркування транспортних засобів, або доказів звернення до департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про таке звільнення земельної ділянки.

Виходячи із наведено, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів чинення перешкод з боку відповідача у використанні спірної земельної ділянки її власником чи будь-яким іншим особам, помилковою та такою, що суперечить матеріалам справи.

Окрім цього у даному разі, зважаючи на відсутність акта приймання-передачі паркувального майданчика після укладання договору та відсутність таких вимог у договорі, предметом доказування у даному спорі є не стільки факт чинення перешкод відповідачем у його використанні позивачем після закінчення строку дії договору, а факт наявності ознак продовження використання такого майданчика відповідачем, що доведено поданими позивачем і зазначеними вище доказами.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити про наступне.

У відповідності до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує на тому, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів касаційної інстанції вирішуючи даний спір опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 1115 Господарського процесуального кодексу України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням. Касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (стаття 1117 Господарського процесуального кодексу України).

Інші доводи скаржника, зазначені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження та не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки не спростовують установленого судом апеляційної інстанції та стосуються переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза компетенцією суду касаційної інстанції; приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, апеляційним господарським судом до встановлених обставин застосовані вірно.

За таких обставин, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 у справі № 914/2494/16 господарського суду Львівської області залишити без змін.

Головуючий суддя М. Данилова

Судді О. Сибіга

О. Поляк