ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 922/298/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКовтонюк Л.В.,
суддіНєсвєтової Н.М.,
за участю представників:
від позивачаКозуб В.А.,
від відповідачане з'явилися;
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс"
нарішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року
у справі№ 922/298/17 Господарського суду Харківської області
за позовомДержавного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс"
простягнення 295152,12 грн,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України" (надалі - ДП "Кутузівка", позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" (надалі - ТОВ "С-Транс", відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача основний борг у розмірі 251764,48 грн за договором поставки сільськогосподарської продукції № 3 від 01.01.2016 року, а також пеню у сумі 28101,05 грн, інфляційні втрати в сумі 12286,11 грн, 3% річних в сумі 3000,48 грн, що нараховані за період прострочення з 21.10.2016 року по 14.03.2017 року.

Відповідач визнав позов лише в частині заборгованості у розмірі 155764,50 грн, яка підтверджується підписаними щомісяця актами звіряння розрахунків за період з 01.01.2016 року по 31.10.2016 року, а також у частині пені, інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих на цю суму. Відповідач надав контррозрахунок, у якому вказує, що з 01.01.2016 по 17.10.2016 року йому було поставлено молока на суму 6423906,90 грн, яке оплачено лише на суму 6268142,40 грн, у зв'язку з чим борг становить лише 155764,50 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року у справі № 922/298/17 (суддя Бринцев О.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року (колегія у складі головуючого-судді Істоміної О.А., суддів: Білецької А.М., Гребенюк Н.В.), позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 251764,48 грн основного боргу, 28101,05 грн пені, інфляційні втрати в сумі 12286,11 грн, 3% річних у розмірі 3000,48 грн.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року, стягнувши з нього на користь позивача 155764,50 грн основного боргу, 17266,39 грн пені, 12182,82 грн інфляційних втрат та 1844,00 грн трьох відсотків річних.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, в якому з нею не погоджується та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 01.01.2016 року між ДП "Кутузівка" (постачальник) та ТОВ "С-Транс" (покупець) укладений договір поставки сільськогосподарської продукції № 3 від 01.01.2016 року (надалі - договір), відповідно до якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцю сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче), що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97 (товар), а покупець - прийняти та оплатити цей товар протягом 3-х банківських днів за кожну щоденну партію товару шляхом безготівкового та/або готівкового розрахунку (п. 2.5, 3.3.2), а також за несвоєчасне, понад встановлений п. 2.5. договору строк, проведення розрахунків, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу (п. 4.5.).

На виконання вимог договору, у період з 01.01.2016 року по 17.10.2016 року відповідно до видаткових накладних позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 6423906,87 грн, що визнається та не оспорюється відповідачем.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо повної та вчасної оплати вартості поставленого товару виконав частково та з порушенням обумовлених в договорі строків. У зв'язку із цим позивач надіслав відповідачу 17.10.2016 року заяву про розірвання договору, а 01.12.2016 року претензію № 311 з вимогою протягом 7 днів з дня отримання претензії погасити суму основного боргу у розмірі 155764,50 грн, які відповідач залишив без відповіді.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо цієї суми і фактично залишається неврегульованим питання лише щодо боргу у сумі 96000,00 грн та нараховані на нього штрафні санкції, інфляційні та 3 % річних. Така різниця у розрахунках між сторонами виникла, оскільки позивач не зараховує за договором здійснені відповідачем платежі відповідно до платіжних доручень № 868 від 30.08.2016 року, № 882 від 31.08.2016 року, № 892 від 01.09.2016 року на загальну суму 962000,00 грн. Відповідач наполягає, що ці платежі мають бути враховані за договором від 01.01.2016 року, оскільки у призначенні платежу допущена помилка щодо дати договору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову повністю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний господарський суд, виходив з того, що борг відповідача у сумі 251764,48 грн підтверджується матеріалами справи, а його доводи щодо сплати суми в розмірі 96000,00 грн не беруться до уваги, оскільки в реквізиті "призначення платежу" вказано "сплата за молоко за дог. № 3 від 01.01.2015", проте заборгованість у справі, що розглядається, стосується іншого договору № 3 від 01.01.2016 року.

Переглядаючи рішення у справі в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції також зазначив, що у 2016 року за договором № 3 від 01.01.2015 року відповідачем було сплачено 258356,60 грн в тому числі, і платіжними дорученнями від 31.08.2016 року на суму 32000,00 грн, від 30.08.2016 року на суму 32000 грн, від 01.09.2016 року на суму 32000,00 грн, протягом розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заявляв жодних зустрічних вимог щодо повернення йому безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 96000,00 грн, доказів на підтвердження проведення сторонами заліку зустрічних однорідних вимог по договорам за 2015 рік та за 2016 рік не надав. З цих підстав суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 111 5 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у прийнятих у справі судових рішеннях, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що суди обох інстанцій всупереч ст.ст. 43, 99, 101 ГПК України не розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності. Зокрема, висновки судів щодо наявності у відповідача обов'язку сплатити борг у сумі 96000,00 грн з урахуванням пені, встановленого індексу інфляції 3% річних є передчасними, оскільки ґрунтуються на неповно з'ясованих обставинах справи, лише на поясненнях позивача, а також на доказах (зокрема, договорі № 3 від 01.01.2015 року), які взагалі відсутні в матеріалах справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, правовою підставою для набуття продавцем коштів є не лише договір, але й факт отримання покупцем товару. Суди обох інстанцій, зазначивши, що позивач правомірно зарахував сплачені відповідачем кошти згідно з платіжними дорученнями від 31.08.2016 року на суму 32000,00 грн, від 30.08.2016 року на суму 32000 грн, від 01.09.2016 року на суму 32000,00 грн в рахунок оплати товару за договором № 3 від 01.01.2015 року не перевірили стан здійснення розрахунків за цим договором, і чи дійсно у позивача були правові підстави для зарахування спірної суми коштів в рахунок оплати товару за договором від 01.01.2015 року.

З'ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення спору, з огляду на те, що відповідач заперечує наявність у нього боргу за договором № 3 від 01.01.2015 року, стверджуючи, що в січні 2016 року повністю розрахувався за цим договором, а відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Якщо в процесі перевірки цих доводів відповідача, судами буде встановлено, що станом на січень 2016 року у нього дійсно була відсутня заборгованість за договором № 3 від 01.01.2015 року, очевидно несправедливо вимагати від нього повторно сплачувати цю суму, а тим більше нараховувати на неї штрафні санкції лише через помилку у призначенні платежу. Окрім того, в такому випадку окремого дослідження потребує питання порушення прав позивача в розумінні ст. 1 ГПК України.

Доводи суду апеляційної інстанції щодо того, що відповідач не заявляв жодних зустрічних вимог щодо повернення йому безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 96000,00 грн є безпідставними, оскільки обставини справи вказують на те, що на виконання вимог п. 3.2.3, 3.2.4 договору № 3 від 01.01.2016 року сторони щомісяця підписували складені позивачем акти звірки взаєморозрахунків, в яких ці платежі зараховувалися саме за договором від 01.01.2016 року. Відповідно, беручи до уваги такі дії позивача, не можна дорікати відповідачу за те, що він не заявляв про зарахування зустрічних вимог. Такі підстави були у нього відсутні, оскільки сам позивач до подання позову у справі зараховував ці платежі за договором № 3 від 01.01.2016 року.

З огляду на викладене та керуючись положеннями ст. 1119 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що оскаржені судові рішеннями в частині стягнення заборгованості у розмірі 96000,00 грн та нарахованих на цю заборгованість сум пені, інфляційних втрат і 3% річних підлягають скасуванню, а справа в цій частині підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді судам слід врахувати всі доводи та заперечення сторін стосовно вказаної частини позову, дослідити всі докази стосовно виконання сторонами договору № 3 від 01.01.2015 року; встановити, чи мав відповідач заборгованість за договором № 3 від 01.01.2015 року, та чи існували у позивача правові підстави зараховувати, сплачені відповідачем кошти за платіжними дорученнями № 868 від 30.08.2016 року, № 882 від 31.08.2016 року, № 892 від 01.09.2016 року, в рахунок оплати товару за договором № 3 від 01.01.2015 року. Залежно від встановлених обставин судам прийняти у справі обґрунтоване та законне рішення.

Висновки судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 155764,50 грн основної заборгованості, а також в нарахованих на цю заборгованість пені у розмірі 17353,72 грн, інфляційних втрат у розмірі 7608,38 грн, 3% річних у розмірі 185,00 грн є правильними і такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права. Підстав для скасування чи зміни судових рішень в цій частині не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України розподіл судових витрат, пов'язаний з розглядом справи, здійснюється судом першої інстанції за результатами нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119 - 11112, 121 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс" задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року у справі № 922/298/17 в частині стягнення 96000,00 грн заборгованості, 10695,36 грн пені, 4689,16 грн інфляційних втрат, 1144,11 грн трьох відсотків річних, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

У решті рішення Господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 року у справі № 922/298/17 залишити без змін та поновити їх виконання в цій частині.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяКовтонюк Л.В.
СуддяНєсвєтова Н.М.