РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2017Справа №904/4653/17

За позовом Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України»

До Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство аграрної політики та продовольства України

Про визнання договору фінансового лізингу недійсним

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Романов С.В.

Від відповідача: Лопатнікова А.В.

Від третьої особи: Рущак В.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач) про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі № 904/4653/17, залучено до участі в даній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство аграрної політики та продовольства України, призначено справу до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.17. направлено справу № 904/4653/17 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ у Господарському суді міста Києва, справу № 904/4653/17 передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.17. прийнято справу № 904/4653/17 до свого провадження та призначено її до розгляду на 20.07.17.

06.07.17. до Господарського суду міста Києва через відділ діловодства від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 20.07.17. розгляд справи було відкладено на 22.08.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 22.08.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 22.08.17. проти позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності.

Третя особа в судовому засіданні 22.08.17. підтримала позовні вимоги позивача.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 904/4653/17.

В судовому засіданні 22.08.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.14. між позивачем, як Лізингоодержувачем, та відповідачем, як Банком, було підписано та скріплено печатками сторін Договір фінансового лізингу № DNH2LNI05624 (далі - Договір), за умовами якого Банк здійснює придбання у власність у ТОВ «Приват Лізинг», а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі - лізингу) Майно відповідно до Специфікації, наданої в Додатку № 1 Договору. Вартість Майна становить 10 493 669,29 грн. Строк лізингу до 25.04.19. Для здійснення Лізингоодержувачем платежів за цим договором фінансового лізингу Банк відкриває рахунок № 1741. Загальна сума Договору становить 10 493 669,29 грн. Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу. Лізингові платежі сплачуються на рахунок, що відкритий згідно п.1.5 Договору. Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу. Договір набуває чинності з моменту його підписання. Термін дії Договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами всіх зобов'язань по ньому.

Додатком № 1 та Додатком № 2 до Договору сторонами було погоджено Специфікацію майна та Графік лізингових платежів шляхом їх підписання та скріплення печатками сторін.

Актом прийому-передачі майна від 24.03.14., по Договору відповідачем було передано позивачу: трактор Axion 940 № А2 року випуску та вартістю2 513 817,92 грн., трактор Axion 940 № А2 року випуску та вартістю 2 513 817,92 грн., дисковий культиватор Kuhn вартістю 1 059 460,79 грн., дисковий культиватор Kuhn вартістю 1 059 460,78 грн.

Договором від 25.10.15. про внесення змін до Договору сторони погодили, що вартість Майна становить 7 146 557,41 грн.. Строк лізингу до 25.10.18. Для здійснення Лізингоодержувачем платежів за цим договором фінансового лізингу Банк відкриває рахунок № 3107. Загальна сума Договору становить 7 146 557,41 грн. Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу. Лізингові платежі сплачуються на рахунок, що відкритий згідно п.1.5 Договору. Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу. Договір набуває чинності з моменту його підписання. Термін дії Договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами всіх зобов'язань по ньому.

З огляду на вказане сторонами було погоджено новий Графік лізингових платежів.

Як на підставу для визнання Договору недійсним позивач посилається на те, що укладаючи оспорюваний правочин генеральний директор позивача Литвин Ю.О. не мав відповідного обсягу повноважень, оскільки фінансовим планом позивача на 2014 рік не було передбачено витрат на оренду та/або придбання основних засобів шляхом укладення договору фінансового лізингу.

Далі, позивач стверджує, що в порушення п. 9.3 його Статуту генеральний директор позивача не дотримався процедури проведення закупівель.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущенням та не підтверджені належними та допустимими доказами.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями абз. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що відносно оспорюваного Договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Оспорюваний Договір від імені позивача підписаний генеральним директором Ю.О.Литвин.

Генеральний директор позивача розпоряджається коштами та майном підприємства відповідно до статуту та законодавства, укладає договори (п.10.05.7, п. 10.5.9 Статуту).

Разом з тим, положеннями Статуту не передбачено умов погодження Уповноваженим органом управління позивача укладання генеральним директором, зокрема, договорів фінансового лізингу, а в матеріалах справи відсутні докази притягнення останнього до відповідальності за порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», чи недотримання генеральним директором фінансового та бюджетного законодавства.

При цьому, слід зазначити, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якими визначено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах: від 27.07.2010 р. у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від 06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Крім того, слід враховувати, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських Співтовариств від 09.03.1968 р., статтею 9 якої проголошено, що дії органів компанії покладають на компанію зобов'язання навіть якщо ті дії виходять за межі цілей компанії, при умові, що такі дії не виходять за компетенцію вказаних органів, передбаченому або дозволену законодавством.

Однак, країни - члени можуть обумовити, що компанія не несе відповідальність, якщо такі дії виходять за межі цілей компанії і вона може довести, що треті сторони знали про те, що вказані дії виходять за межі цілей компанії, або відповідно до обставин, не могли не знати про таке; розголошення статутів не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 04.08.2010 р. у справі № 14/44пд.

Крім того, на зазначеному також наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 42 постанови № 13 від 24.10.08. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" та Листі від 01.08.2007 р. "Практика розгляду судами корпоративних спорів".

Судом встановлено, що сторонами вчинялись дії спрямовані на виконання взятих на себе зобов'язань за Договором.

Зокрема, відповідачем передано позивачу Предмет лізингу за Договором, а позивачем, в свою чергу, сплачувались лізингові платежі за Договором, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про облік руху коштів до Договором.

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття Договору до виконання, - немає підстав вважати його таким, що не створює юридичних наслідків для сторін.

Суд не приймає твердження позивача про недотримання відповідачем процедури проведення закупівель з огляду на наступне.

Для закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти позивач застосовує процедури закупівель, визначені законом (п. 9.3 Статуту Державного підприємства «Державний насіннєвий фонд України», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.03.13. № 169).

Разом з тим, як вбачається із заяви позивача № 138-3-2 від 07.03.14. на ім'я відповідача, сільськогосподарська техніка за Договором буде використовуватись для надання послуг та для здачі її в оренду для отримання прибутку позивачем, оплата лізингових платежів буде здійснюватись за рахунок прибутку підприємства та коштів відкритої кредитної лінії в АТ «Златобанк», залишок ліміту за якою станом на 26.12.13. становив 13 896 тис. грн., а кредитна лінія відкрита для покращення матеріальної бази позивача та погоджена Уповноваженим органом управління - Міністерством аграрної політики та продовольства України листом-погодженням № 37-13-2-13/2397 від 13.11.13., з огляду на що, оплата по Договору фінансового лізингу буде здійснюватись за рахунок власних коштів Лізингоодержувача, отриманих від господарської діяльності, а дія ЗУ «Про здійснення державних закупівель» на таку господарську операцію не поширюється.

В той же час, пункт 11.2.8 Статуту, на який посилається позивач, стосується повноважень уповноваженого органу управління на приведення у відповідність до законодавства статуту та внутрішніх положень Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», повноваження передбачені п. 11.2.9 Статуту стосуються виключно майна позивача, яке передається ним в оренду.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем не вказано та не конкретизовано, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із укладенням спірного Договору, в тому числі, враховуючи його виконання з боку як позивача так і відповідача.

Доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Таким чином позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо застосування позовної давності, суд відзначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13.).

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові повністю, позовна давність застосуванню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.08.17.

Суддя Т.М. Ващенко