КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2017 р. Справа№ 910/22936/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання: Молокопой І.А.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства ,,Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2017

у справі № 910/22936/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва

до Комунального підприємства ,,Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 74 177,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - позивач) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Комунального підприємства ,,Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач) про стягнення 44 071,75 грн. відшкодування вартості безпідставно набутого майна, інфляційних втрат у розмірі 26 592,28 грн. та 3% річних у розмірі 3 513,76 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі № 910/22936/16 позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування вартості безпідставно набутого майна у розмірі 44 071,75 грн., 3% річних у розмірі 3 513,76 грн., інфляційні втрати у розмірі 26 592,28 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини, положення ЦК та ГК України, Закону України ,,Про житлово - комунальні послуги", дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх задоволення, оскільки відсутність між сторонами спору договірних відносин з приводу утримання майна, яке знаходиться на балансі у відповідача, не звільняє останнього від відшкодування вартості отриманих послуг.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі № 910/22936/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки воно прийнято на підставі неповно досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.

Так, скаржник зазначає, що представник відповідача не приймав участі у розгляді справи в суді, оскільки не отримав копію ухвали про порушення провадження у справі, тобто, не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримав копію позовної заяви та копії доданих до неї документів, що є порушенням норм процесуального права.

На думку відповідача, нарахування заборгованості мало здійснюватись в період з 14.12.2013 по 31.05.2016, а також просив застосувати позовну давність до вимог, заявлених за період з 01.03.2013. Також скаржник вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що власник нежитлового приміщення по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві використовував нежитлові приміщення. Відповідач, зокрема, зазначає про те, що відсутність укладеного договору купівлі - продажу послуг з централізованого опалення, обов'язковість укладення якого лежить як на споживачеві, так і на позивачеві, не породжують у сторін цивільних прав та обов'язків, пов'язаних з виконанням такого договору та виключають можливість застосування до них положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Також відповідач в апеляційній скарзі повідомив суд, що нежиле приміщення по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві було йому передано на баланс відповідно до рішення Київської міської ради від 12.07.2012 №708/8045, проте, з моменту взяття на баланс підприємства, тобто з вересня 2012 року, в даному приміщенні господарська діяльність підприємства не здійснювалась, приміщення перебувало в занедбаному стані, тому платіжні вимоги - доручення, які надані позивачем до матеріалів справи, отримані не були, а про наявність заборгованості стало відомо лише від державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві 31.05.2017. Крім того, скаржник вказує, що на даний час триває кримінальне провадження стосовно незаконного заволодіння нежитловим приміщенням по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві, так як в ході розслідування відповідачу стало відомо про наявність рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, відповідно до якого право власності на вищевказане приміщення зареєстровано за Гаврилюком А.В. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нежитлові приміщення по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві зареєстровано за ТОВ ,,КЕЙН ТРЕЙД ЮНІОН".

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на її необґрунтованість та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд.

В судовому засіданні 28.08.2017 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача проти наведених доводів заперечив.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 12.07.2012 №708/8045 закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством ,,Міський магазин" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м. по вул. Ентузіастів, 11 у Дніпровському районі міста Києва, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Вказане приміщення прийнято відповідачем, що підтверджується актом приймання - передачі, наявним в матеріалах справи.

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - позивач) у відповідності до Статуту створено з метою забезпечення управління комунальним житловим фондом, ефективної експлуатації жилих і нежилих приміщень, будинків та споруд, іншого майна комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, задоволення потреб споживачі щодо надання їм житлово-комунальних послуг. (п.3.1 Статуту)

Предметом діяльності Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, згідно з п.п. 3.2.1 Статуту є надання споживачам комунальних послуг з холодного (гарячого) водопостачання та водовідведення, центрального опалення та газопостачання на підставі укладених договорів з виробниками/постачальниками послуг, а також збір платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників/постачальників.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що він на підставі договорів, які були укладені з виробниками комунальних послуг (ПАТ ,,Київенерго", ТОВ ,,ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ", ПАТ АК ,,Київводоканал"), надавав відповідачу послуги з центрального опалення, а останній фактично споживав послуги, тобто між сторонами виникли позадоговірні відносини відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України. Проте, відповідач не здійснював оплату за надані послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість перед Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва за період з 01.03.2013 по 31.05.2014 за надані комунальні послуги в розмірі 44 071,75 грн.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України ,,Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Також в даній статті Закону наведено визначення, що власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

У відповідності до положень ч.2 ст. 135 ГК України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно, зокрема, на праві господарського відання.

Як зазначалось вище, нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м. по вул. Ентузіастів, 11 в Дніпровському районі м. Києва, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, закріплено рішенням Київської міської ради від 12.07.2012 №708/8045 за відповідачем на праві господарського відання.

У відповідності до положень ч.1 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 20 Закону України ,,Про житлово-комунальні послуги" унормовано, що споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

У даному випадку відповідачем договір на споживання комунальних послуг не укладався.

Однак, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і визначена саме як обов'язок, а не право сторін, тому сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не є підставою звільнення від відповідача від обов'язку оплатити за спожиті послуги.

Також відповідно до вимог статті 1 Закону України ,,Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України ,,Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як підтверджується матеріалами справи, з 01.09.2000 року АК ,,Київенерго" за договором № 510079 на постачання теплової енергії у гарячій воді та додатками до нього надаються послуги з постачання теплової енергії у вигляді централізованого опалення в будинок за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 11, частина якого, а саме, приміщення загальною площею 164,70 кв.м. передана відповідачу в господарське відання.

Згідно з п.4.1 договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2000, а в силу п. 4.3 вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Доказів припинення договору №510079 від 01.09.2000 матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог частини 3 статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року ,,Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення" (далі - постанова КМУ № 630 від 21.07.2005 р.) плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк, і вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити надані йому послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Незважаючи на факт відсутності між позивачем та відповідачем договірних відносин щодо надання житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції вірно зазначив, що враховуючи норми статті 20 Закону України ,,Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.03.2013 року по 31.05.2014 року позивачем було надано відповідачу комунальні послуги у приміщення за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 11, загальною площею 164,70 кв., що підтверджується наявними в матеріалах справи обліковими картками (табуляграмами) та розробками по груп - рахункам за спірний період.

Оскільки житловий будинок перебуває на обслуговуванні позивача, він надає власникам приміщень житлово - комунальні послуги та зобов'язаний надавати такі послуги відповідачу незалежно від укладення останнім договору.

Відповідач користувався житлово-комунальними послугами, які надаються в повному обсязі Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, заяви про відмову від користування послугами відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від відповідача не надходило, то за аналогією застосування частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України, він зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг, про що і заявлено в позові, а тому вимоги позивача про відшкодування їх вартості на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України є правомірними.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16.05.2011 у справі № 15/147/10.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вартість наданих відповідачу комунальних послуг за період з 01.03.2013 року по 31.05.2014 року становить 44 071,75 грн., відповідачем зазначені кошти не сплачені, а тому позовні вимоги про відшкодування вартості безпідставно набутого майна у вказаному розмірі підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з березня 2013 по лютий 2016 в розмірі 26 592,28 грн. та 3% річних за період з 01.03.2013 по 31.03.2016 у розмірі 3 513,76 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки 3% річних, виконаних позивачем за період з 01.03.2013 по 31.03.2016, та інфляційних втрат за період з березня 2013 по лютий 2016, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунки є арифметично вірними, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 26 592,28 грн. та 3% річних у розмірі 3 513,76 грн.

За наведених обставин, позовні вимоги у даній справі підлягають задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Щодо доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі про те, що з моменту взяття на баланс приміщення по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві, в даному приміщенні господарська діяльність підприємства не здійснювалась, приміщення перебувало в занедбаному стані, тому платіжні вимоги - доручення отримані не були, колегія суддів зазначає, що заяви про відмову від користування послугами відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від нього не надходило, а в силу приписів п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України ,,Про житлово-комунальні послуги" та статті 1 Закону України ,,Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" власник приміщення, в даному випадку, відповідач, за яким приміщення закріплено на праві господарського відання, зобов'язаний сплачувати комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач також зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності відповідача, який не був повідомлений про розгляд справи, чим порушив норми процесуального права.

Такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.12.2016 було порушено провадження у справі № 910/22936/16, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи на 03.02.2017. Зазначеною ухвалою, зокрема, зобов'язано відповідача надати суду відзив на позов із зазначенням доказів, що підтверджують викладені у відзиві обставини.

Положеннями ч. 1 ст. 64 ГПК України передбачено, що суддя прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у судове засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, поштове відправлення на адресу відповідача - м. Київ, вул. Басейна, 1/2 А, а саме: ухвала від 19.12.2016 повернулось на адресу суду з відміткою: за закінченням встановленого строку зберігання.

Як роз'яснено п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача - м. Київ, вул. Басейна, 1/2 А.

З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача про час та місце розгляду справи.

Що ж до заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог, заявлених за період з 01.03.2013 по 31.05.2014, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз'яснено в пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 ,,Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач в обґрунтування клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності вказує на неможливість подати відповідну заяву в суд першої інстанції в зв'язку з тим, що не був присутній в судовому засіданні.

Однак, враховуючи вказані вище обставини належного повідомлення судом першої інстанції відповідача про розгляд справи, колегія суддів вважає, що відповідач не скористався своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 22 ГПК України, і не подав заяву про застосування позовної давності в суді першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції в силу приписів ст. 101 ГПК України таку заяву до розгляду не приймає, оскільки відповідачем не доведено неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 ,,Про судове рішення", господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, які встановлені приписами ст 101 ГПК України, обставини щодо того, що на даний час триває кримінальне провадження стосовно незаконного заволодіння нежитловим приміщенням по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві, та в ході розслідування відповідачу стало відомо про наявність рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, відповідно до якого право власності на вищевказане приміщення зареєстровано за Гаврилюком А.В. та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нежитлові приміщення по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві зареєстровано за ТОВ ,,КЕЙН ТРЕЙД ЮНІОН" не можуть бути предметом розгляду в апеляційній інстанції, оскільки не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, факт перебування приміщення за адресою: по вул. Ентузіастів, 11 в м. Києві на балансі саме відповідача підтверджується матеріалами справи, що також підтвердив представник відповідача в судовому засіданні. Доказів того, що приміщення вибуло з фактичного володіння відповідача до закінчення спірного періоду матеріали справи не містять. З постанови слідчого від 24.02.2015 (а.с. 135) вбачається, що відповідним приміщенням відповідача інші особи протиправно заволоділи 19.09.2014, тобто за межами періоду, за який нараховано заборгованість.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі № 910/22936/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства ,,Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі № 910/22936/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун