ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 серпня 2017 р. Справа № 918/397/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за

позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

до відповідача Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестжитлобуд", Рівненська міська рада

про визнання права власності на нерухоме майно

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився

від відповідача: представник Ремовський С.В., Левченко К.В.

від третіх осіб: від Ради - Ільчук О.С., від ТзОВ "Інвестжитлобуд" - не з"явився

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі Позивач, Підприємець) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (надалі Відповідач, Управління) в якому просить визнати за ним право власності на кафетерій (літера А-I), загальною площею 120,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі Договору про дольову участь від 31 липня 2006 року, укладеному між ним, відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю компанією «Інвестжитлобуд» позивач виконав роботи по даху та фасаду об'єкта відповідно до умов Договору.

Разом з тим, відповідач в порушення пунктів 2.4., 4.2 вказаного Договору не надав документи, необхідні для державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.02.2008р. у справі №15/212 вказаний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено, зобов'язано УКБ міськвиконкому передати у власність підприємцю ОСОБА_1 кафетерій, що знаходиться на майдані АДРЕСА_1

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 квітня 2008 у справі №15/212 року у задоволенні апеляційної скарги УКБ міськвиконкому було відмовлено, суд постановив змінити рішення господарського суду Рівненської області від 27.02.2008р. у справі №15/212, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Зобов'язати Управління капітального будівництва Рівненського міськвиконкому прийняти в експлуатацію та передати у власність підприємцю ОСОБА_1 кафетерій, що знаходиться на АДРЕСА_1

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.02.2008р., а також Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.04.2008р. у справі №15/212 встановлені обставини щодо повного та належного виконання позивачем зобов'язань за Договором про дольову участь від 31.07.2006р..

Починаючи з 23 серпня 2006 року, позивач фактично володіє кафетерієм, що знаходиться на АДРЕСА_1: встановив замок на вхідні двері, виключно самостійно (за власний рахунок) забезпечує утримання та охорону об'єкту, здійснив підключення будівлі до інженерних мереж, має виключний доступ до приміщення.

Позивач володіє вказаною будівлею добросовісно, відкрито (за відома органів державної влади та органів місцевого самоврядування, в тому числі, управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (відповідача)), безперервно понад десять років, та продовжує володіти нею станом на даний час.

Відповідно до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Враховуючи те, що кафетерій, що знаходиться на АДРЕСА_1 є завершений будівництвом об'єкт, яким позивач володіє добросовісно, відкрито, безперервно понад десять років, позивач вважає, що у нього виникли правові підстави для набуття права власності на вказану будівлю за набувальною давністю.

Відповідач письмового відзиву на позов суду не надав, представник його в судовому засіданні проти позову не заперечував.

Треті особи письмового відзиву на позов суду не надав, представник Рівненської міської ради проти позову не заперечував.

Представник ТзОВ "Інвестжитлобуд" в судове засідання не з"явився, до господарського суду повернулися ухвали, які направлялися на адресу останнього, а саме АДРЕСА_3 з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того частиною першою статті 64 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином суд вважає, що ТзОВ "Інвестжитлобуд" про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 10.08.99 р. за № 103, управління капітального будівництва Рівненського міськвиконкому призначено єдиним замовником в будівельній галузі міста.

Так, 31 липня 2006 року між УКБ Рівненського міськвиконкому (замовник), ІБК "Інвестжитлобуд" (дольовик 1) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (дольовик 2) був укладений договір про дольову участь (далі договір), предметом якого є передача інвестиційних зобов`язань від ТОВ "Інвестжитлобуд" позивачу по будівництву кафетерію орієнтовною площею 72 км.м. на майдані М.Несвицької в м.Рівне (п.1 Договору). Згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору, ТОВ "Інвестжитлобуд" за даним договором передає права інвестора на будівництво об`єкту позивачу, а також бере на себе зобов`язання не чинити будь-яких дій, що перешкоджали б, чи в подальшому могли б викликати будь-які перешкоди по виконанню своїх зобов`язань підприємцем ОСОБА_1 за умовами даного договору.

В свою чергу, позивач згідно п.2.3 договору взяв на себе зобов`язання збудувати в термін до 24.08.06 р. дах та фасади об`єкту та повністю завершити роботи до 24.10.06 р., а також компенсувати до 24.08.06 р. ТОВ "Інвестжитлобуд" витрати понесені ним по будівництву об`єкта в сумі яка уточнюється додатком № 1, що є невід`ємною частиною договору, профінансувати та виконати власними силами влаштування елементів благоустрою та малих архітектурних форм скверу М.Несвицької у місті Рівне.

При цьому, відповідач зобов`язувався передати позивачу робочі креслення, здійснювати технічний нагляд за будівництвом об`єктів елементів благоустрою та малих архітектурних форм та передати останньому у власність по завершенню будівництва об`єкт та сумісно з ним ввести цей об`єкт в експлуатацію (п.2.4 Договору).

21 серпня 2006 року між позивачем, старшим інженером УКБ міськвиконкому ОСОБА_9 і виконробом ОСОБА_8 був складений Акт огляду будівлі та встановлено, що позивачем повністю виконано роботи по даху та фасаду об'єкта відповідно до умов Договору про дольову участь від 31.07.2006р..

За участі тих же осіб 23 серпня 2006 року був складений Акт огляду елементів благоустрою та малих архітектурних форм в сквері М. Несвицької, яким встановлено, що малі архітектурні форми встановлені відповідно до Договору про дольову участь від 31.07.2006р. та виконані у відповідності з вимогами будівельних норм і правил, мають завершений вигляд, профінансовані та виконані силами позивача із влаштуванням ним елементів благоустрою у повному обсязі.

Крім того, згідно Висновку №81125/4_СП спеціаліста будівельних експертиз від 25.11.2008р.: «об'єкт «будівництво кафетерію на майдані АДРЕСА_1 є завершений будівництвом. Стан основних конструктивних елементів - добрий. Згідно висновку комплексної державної експертизи робочого проекту будівництва кафетерію на АДРЕСА_1 містобудівельні та технічні рішення відповідають діючий нормативним вимогам і забезпечують експлуатаційну надійність. Рівень будівельної готовності 100%».

Чинність договору про дольову участь, так само, як і виконання в повному обсязі та в терміни визначені умовами договору про дольову участь від 31.07.06 р. підприємцем ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань встановлено, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.03.07 р. у справі № 14/40 за позовом ТОВ компанії "Інвестжитлобуд" до ПП ОСОБА_1, УКБ Рівненського міськвиконкому про розірвання договору про дольову участь від 31.07.06 р., якою в свою чергу рішення господарського суду Рівненської області від 24.01.07 р. у справі № 14/40 про задоволення позову скасовано; а в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 10 липня 2007 року, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.03.07 р. у справі № 14/40 залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 13.09.07 р. відмовлено в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 10 липня 2007 року у справі № 14/40. Також чинність договору про дольову участь, так само, як і виконання в повному обсязі та в терміни визначені умовами договору про дольову участь від 31.07.06 р. підприємцем ОСОБА_1 взятих на себе за договором зобов`язань встановлено рішенням господарського суду Рівненської області від 27.02.2008 р. у справі № 15/212 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.04.2008 р. у справі № 15/212 якою суд, зокрема, постановив змінити рішення господарського суду Рівненської області від 27.02.2008р. у справі №15/212, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Зобов'язати Управління капітального будівництва Рівненського міськвиконкому прийняти в експлуатацію та передати у власність підприємцю ОСОБА_1 кафетерій, що знаходиться на АДРЕСА_1

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1, визначені договором підрядні роботи виконав в повному обсязі та у терміни, визначені договором.

Натомість відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов`язань, незважаючи на повне завершення позивачем передбачених ним будівельних робіт, об`єкт останньому, як то передбачено п.4.2 Договору не передав. Доказів такої передачі відповідач суду не подав; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Стверджуючи, що він володіє вказаною будівлею добросовісно, відкрито (за відома органів державної влади та органів місцевого самоврядування, в тому числі, управління капітального будівництва виконавчого комітету Рівненської міської ради (відповідача), безперервно понад десять років, та продовжує володіти нею станом на даний час Позивач просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на кафетерій (літера А-I), загальною площею 120,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права приватної власності.

Відповідно до ч.І ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про

приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Сукупність вищезазначених обставин та наявних доказів свідчать про добросовісність

заволодіння, відкритість, безперервність, тривалість (понад десяти років) та безтитульність

володіння позивачем спірним об'єктом, а отже, і про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на зазначений об'єкт нерухомості на підставі статті 344 Цивільного кодексу України за набувальною давністю.

Враховуючи те, що кафетерій, що знаходиться на АДРЕСА_1 є завершений будівництвом об'єкт, яким позивач володіє добросовісно, відкрито, безперервно понад десять років, у позивача виникли правові підстави для набуття права власності на вказану будівлю за набувальною давністю.

Поняття і види доказів викладені у статті 32 ГПК України, згідно якої доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 36 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що норми ст. 38 ГПК України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази і п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарськими судами, в межах своїх повноважень, повинні бути створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснення всіх необхідних дій щодо їх витребування.

Позивачем надано суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, а відтак суд приходить до висновку про їх обгрунтованість та законність.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволити.

2. Визнати за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, і.н. НОМЕР_1) право власності на кафетерій (літера А-I), загальною площею 120,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Повний текст рішення підписано 01 вересня 2017 року.

Суддя Марач В.В.