ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Справа № 910/12447/15

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі :

головуючого суддіХодаківської І.П.,
суддівКравчука Г.А.,
Бакуліної С.В.,
розглянувши
касаційну скаргуДержавного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
на постанову від 16.05.2017 Київського апеляційного господарського суду
у справі№910/12447/15 господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
до третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області
простягнення 255647,84 грн.

За участю представників сторін:

Від позивача - Дзюбайло О.О. (дов. від 29.03.17)

Від відповідача - ОСОБА_4

У зв'язку з перебуванням судді Яценко О.В. на лікарняному, справа слухається колегією суддів у складі: головуючий - Ходаківська І.П., судді - Кравчук Г.А., Бакуліна С.В. (протокол автоматичної зміни складу колегії суддів від 03.08.2017 ).

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 255647,84грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015, позов задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 189572,85 грн. - основного боргу, 1,00 грн. - пені, 1195,53 грн. 53 - 3% річних, 42136,22 грн. - збитків від інфляції, 5112,96 грн. - витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2016 рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 скасовано, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.03.2017 (суддя Усатенко І.В.) в позові відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі №910/4557/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017, визнано недійсним з моменту укладення договір №1640 від 26.11.2014 оренди нерухомого майна, а також на те, що в матеріалах справи відсутні докази фактичного користування відповідачем орендованим майном.

Постановою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у складі: Агрикової О.В., Жук Г.А., Мальченко А.О. рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін.

ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема, положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Розглянувши матеріали справи та касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.11.2014 між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1640.

Відповідно до умов договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину приміщення № 1.1.4 на першому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м, та частину приміщення № 2.1.1 на другому поверсі терміналу "D" площею 4 кв.м, яке розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", та обліковується на балансі позивача, вартість якого визначена станом на 31.01.14 у сумі 443 710,00 грн. без ПДВ.

Майно передається в оренду для розміщення торговельних автоматів, що відпускають гарячі напої (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акта приймання-передавання майна.

Орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно, згідно з договором, за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з договором (п. 7.1 Договору).

В матеріалах справи наявний акт №1 приймання-передачі державного майна від 26.11.2014.

Згідно з п. 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж у співвідношенні 70% - до державного бюджету, 30% - балансоутримувачу.

Дію договору припинено з 15.07.2015, про що укладена додаткова угода №1 від 23.10.2015.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині оплати за орендоване майно за період з 26.11.2014 по 15.07.2015, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судами також встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 24.11.2016 у справі № 910/4557/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання договору оренди від 26.11.2014 за № 1640 недійсним з моменту укладання, яке набрало законної сили 15.02.2017, визнано недійсним договір оренди від 26.11.2014 за № 1640 в зв'язку з невірним визначенням істотної умови договору - орендної плати, При цьому було встановлено, що зміст договору по суті суперечить Закону України "Про оренду державного і комунального майна", Методиці № 786 та Методиці № 629, оскільки укладений без наявності чинної на момент укладення незалежної оцінки вартості майна.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК та ст. 208 ГК відповідно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Судами встановлено, що вимоги про застосування наслідків недійсності правочину сторонами правочину або однією з них не заявлялись та не були предметом розгляду.

При цьому, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України позивач вправі вимагати відшкодування неодержаної орендної плати за фактичне використання відповідачем державного майна в порядку застосування реституції, зокрема, шляхом звернення до господарського суду з відповідним позовом, або ж на підставі ч. 2 ст. 216 цього Кодексу звернутися до господарського суду з позовом про відшкодування збитків у зв'язку із вчиненням недійсного правочину.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 768 ЦК України, наймодавець може гарантувати якість речі протягом всього строку найму. Якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: заміни речі, якщо це можливо; відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані.

Згідно ст. 767 ЦК України наймодавець зобовзаний передати річ у користування у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Якщо під час користування річчю наймачем буде виявлено наявність недоліків речі, про які наймодавець його не попередив, що суперечить умовам договору та унеможливлює використання речі за призначенням, наймач вправі вимагати розірвання договору найму.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі.

Судами також встановлено, що листом від 26.11.2014 відповідач звернувся до позивача з проханням про надання технічних умов для підключення до електромережі 8 торговельних автоматів, в т.ч. 4,0 кв. м. на першому поверсі та 4,0 кв. м. на другому поверсі пасажирського терміналу "Д" Підприємства. Листом від 26.12.2014 за №01-22-4333 позивач повідомив ФОП ОСОБА_4 про неотримання від Відділення інформації щодо укладання з відповідачем договору оренди.

Листом від 17.01.2015 за № 01-22-123 позивач направив відповідачу опитувальний лист та повідомив, що на підставі даних опитувального листа останньому будуть видані технічні умови для підключення до мереж аеропорту.

Листом б/н від 19.01.2015 відповідач направив позивачу опитувальний лист для отримання технічних умов.

29.01.2015 між позивачем та відповідачем підписано акт №63-26-370 прийому передачі з видачею технічних умов.

24.02.2015 між позивачем та відповідачем підписано акт №63-28/1-23-4 про включення електроустановки до діючої електромережі аеропорту із застереженням, що підключення до електричної енергії здійснюється, зокрема після підписання договору на комунальні послуги та погодження з Підприємством умов експлуатації кількості та дизайну обладнання.

07.04.2015 відповідач листом №16/14 звернувся до позивача з вимогою надати можливість використовувати орендовані приміщення за цільовим призначенням.

Листом від 15.04.2015 за № 01-22-1691 позивач направив відповідачу договір про відшкодування витрат балансоутримувача.

Листом №б/н від 07.04.2015 відповідач повідомив позивача, що розглянувши направлені йому акти приймання-здачі виконаних послуг за договором оренди від 25.11.2014 за №1640 і що він не має підстав для їх підписання, оскільки жодних послуг за вказаним договором позивач не надав.

05.05.2015 відповідач направив позивачу лист, згідно з яким повідомив аеропорт про неможливість подальшої співпраці, в зв'язку з несприятливим економічними умовами, запропонованими позивачем у проекті договору про відшкодування витрат балансоутримувача.

Також, 05.05.2015 відповідач надав відповідь на претензію позивача щодо сплати орендної плати, в якій повідомляв про її безпідставність та не обґрунтованість, оскільки він був позбавлений можливості користуватись орендованим майном.

Крім того, судами досліджено листи відповідача до Регіонального відділення Фонду державного майна України у Київській області (від 14.01.2015, від 12.02.2015, від 16.03.2015), в яких він повідомляв орендодавця, що балансоутримувач - ДП МА "Бориспіль" навмисно затягує процес підключення відповідача до електромережі, що унеможливлює використання орендованого майна за цільовим призначенням, а також просив сприяти відповідачу у реалізації його прав як орендаря.

Враховуючи вказані обставини, 05.05.2015 відповідач повідомив Відділення про відмову від договору оренди державного майна від 26.11.2014 року №1640.

28.05.2015 орендар направив орендодавцю для підписання акт приймання передачі орендованого майна.

З урахуванням викладеного, а також відсутністю в матеріалах справи доказів, які б свідчили про використання відповідачем майна за цільовим призначенням - для розміщення автоматів для торгівлі гарячими напоями та встановленням того факту, що не підключення відповідача до електромереж аеропорту унеможливлювало використання орендованого майна для цілей, визначених у договорі оренди, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач фактично був позбавлений можливості використовувавати орендоване майно, а тому правомірно відмовили в позові про стягнення коштів.

Твердження касатора щодо порушення судами норм права, які встановлюють порядок визначення розміру орендної плати не приймається до уваги, оскільки даний факт був встановлений в рішенні суду по справі №910/4557/16, а відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням господарського суду не доказуються при розгляді інших справ. Тобто факт, не визначення такої істотної умови договору оренди, як орендної плати в межах даної справи не потребує доведення або спростування.

Щодо посилання касатора на порушення судами норм права, які визначають порядок передачі майна, оскільки жодною умовою договору не встановлено обов`язку позивача надавати відповідачу будь-які послуги для орендованого майна, колегія суддів зазначає, що суди правомірно послались на ст. 767, 768 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 13 Закону України "Про оренду державного і комунального майна", якими встановлено, що орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна, і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним. При цьому, відповідно до п. 1.2. договору майно передається в оренду для розміщення торговельних автоматів, що відпускають гарячі напої, і передача в оренду площ без підключення до електромережі виключає можливість використання відповідачем за цільовим призначенням майна.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують зазначених вище висновків та пов'язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, постанова апеляційної інстанції, якою залишено без змін рішення господарського суду першої інстанції відмову в позові, відповідає нормам чинного законодавства і має бути залишена без змін.

Керуючись, ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.

Постанову від 16.05.2017 Київського апеляційного господарського суду у справі №910/12447/15 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя І. Ходаківська

Судді Г. Кравчук

С. Бакуліна