ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2017р. Справа № 914/556/17

За позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Ямпіль Пустомитівського району Львівської області

про стягнення 67 030, 48 грн

Колегія суддів у складі:

Судді Манюка П.Т. - головуючий,

Судді Пазичева В.М.

Судді Фартушка Т.Б.

За участю секретаря Марінченко Р.І.

Представники:

від позивача:. Мартиняк Р.М. - представник;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник.

Зміст ст. 22 ГПК України представникам сторін роз'яснено.

Розглядається справа за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 27 078, 93 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.03.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 10.04.2017.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду. Ухвалою суду від 07.06.2017 призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів. Протоколом автоматизованого визначення складу колегії від 08.06.2017 визначено склад колегії: головуючий суддя - Манюк П.Т. судді Горецька З.В. та Пазичев В.М.

У зв'язку із відпусткою судді Горецької З.В., 16.08.2017 автоматизованою системою документообігу суду членом колегії визначено суддю Фартушка Т.Б.

Представник позивача в судове засідання 16.08.2017 з'явився, подав заяву про збільшення позовних вимог в порядку, передбаченому ст. 22 ГПК України, яка прийнята судом, та просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 67 030, 48 грн з підстав наведених у позовній заяві та усних поясненнях.

Представник відповідача в судове засідання 16.08.2017 з'явився, у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем правомірно заявлено позовні вимоги лише щодо 3 485, 25 грн боргу зі сплати орендної плати та неустойки, вважає заяву про збільшення позовних вимог необгрунтованою та безпідставною.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів встановила таке.

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі - позивач) звернулося в господарський суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення 67 030, 48 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 05.09.2013 між сторонами у справі було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ш-8769-13 (надалі - договір). Відповідно до умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходяться на балансі ЛКП "Тополя-406". Об'єктом оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 272, 5 кв.м.

18.01.2016 Господарським судом Львівської області було прийнято рішення у справі № 914/3983/15 яким з ФОП ОСОБА_1 було стягнено заборгованість в сумі 54 116, 35 грн за договором оренди від 05.09.2013 № Ш-8769-13 за період з 01.01.2015 по 30.10.2015, розірвано договір та виселено відповідача з об'єкта оренди.

Як стверджує позивач, постановою державного виконавця від 29.07.2016 встановлено, що боржника 27.07.2016 було виселено з нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 площею 272, 5 кв.м.

Оскільки рішення суду щодо виселення з об'єкта оренди відповідачем виконано в процесі примусового виконання рішення лише 27.07.2016, позивач нарахував відповідачу неустойку за період з 19.01.2016 по 27.07.2016. Крім того, позивач просить стягнути заборгованість із сплати орендної плати у розмірі, що виникла за період з 01.10.2015 по 18.01.2016. Загальна сума боргу становить 67 030, 48 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем правомірно заявлено вимоги лише в сумі 3 485, 25 грн боргу зі сплати орендної плати та неустойки. На думку відповідача, збільшена сума позовних вимог у розмірі 67 030, 48 грн є необгрутнованою і не підтвердженою належними і допустимим доказами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 759 ЦК України, що кореспондується зі статтею 283 ГК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII „Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Судом встановлено, що 05.09.2013 між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ш-8769-13, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що перебуває на балансі ЛКП "Тополя-406" - приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 272, 5 кв.м.

Частинами 1 та 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

18.01.2016 Господарським судом Львівської області було прийнято рішення у справі № 914/3983/15, яким з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача було стягнено заборгованість в сумі 54 116, 35 грн за договором оренди від 05.09.2013 № Ш-8769-13 за період з 01.01.2015 по 30.10.2015, розірвано договір та виселено відповідача з об'єкта оренди.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що повернення орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії цього договору, або дострокового його припинення чи розірвання, а згідно з п. 9.3. договору, об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням балансоутримувачем) протягом 15 днів з часу настання подій, вказаних в п. 9.1. договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як вбачається із матеріалів справи, рішення у господарській справі № 914/3983/15 набрало законної сили 05.02.2016, після чого з врахуванням п. 9.3 договору та ч. 5 ст. 254 ЦК України, відповідач повинен був повернути об'єкт оренди не пізніше 22.02.2016 включно.

Сторонами не заперечується, що всупереч умовам договору відповідач не передав приміщення позивачу протягом 15 днів, а фактично продовжував в позадоговірному порядку ним користуватися. Постановою державного виконавця від 29.07.2016 встановлено, що боржника лише 27.07.2016 було виселено з нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 площею 272, 5 кв.м.

В силу приписів ч. 2 ст. 785 ЦК України, у разі невиконання наймачем обов'язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Господарський суд, перевіривши розрахунок неустойки наданий позивачем, вихідні дані, які застосовані у ньому - дійшов до висновку, що нарахування неустойки слід проводити за період з 23.02.2016 до фактичної передачі об'єкта оренди - 27.07.2016. Отже, суд здійснивши перерахунок вважає, що сума неустойки за відповідний період становила 120 178, 96 грн (5 477, 36 грн - за лютий та 114 701, 60 грн - за період з 01 березня 2016 по 26.07.2016) .

Щодо стягнення заборгованості за період з 01.10.2015 по 18.01.2016, суд зазначає, що позивачем при розрахунку суми боргу зі сплати орендної плати не враховано, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/3983/15 вже було стягнуто суму боргу за період з 01.01.2015 по 30.10.2015. У відповідача був обов'язок сплачувати орендну плату згідно з умовами договору також із моменту розірвання договору в судовому порядку до набрання законної сили рішенням у справі № 914/3983/15, та додатково 15 днів обумовлених п. 9.1. договору.

З огляду на зазначене, заборгованість по сплаті орендної плати слід обраховувати за період з 01.11.2015 - по 22.02.2016.

Долучені до матеріалів справи докази свідчать, що відповідачем в червні, липні та листопаді 2016 року в рахунок сплати орендної плати згідно договору № Ш-8769-13 оплачено 159 976, 75 грн.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначають рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст. ст. 4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав.

Згідно з п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Частина 2 статті 34 ГПК України визначає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що позивач у заяві про збільшення позовних вимог належним чином не обгрунтував підстави для збільшення суми боргу, яка підлягає до стягнення з відповідача, також ним не подано належного розрахунку стягуваної суми. В долученій до заяви про збільшення позовних вимог довідці про заборгованість від 22.06.2017 № 4-2302-813 не зазначено підстав, з яких позивач не врахував суми в розмірі 39 951, 55 грн, яка була сплачена відповідачем в рахунок погашення боргу (159 976, 75 грн (загальна сума проплат проведених відповідачем, визнана сторонами, зокрема позивачем у довідці від 17.02.2017 № 4-2302-202, що була долучена до позовної заяви) за мінусом 120 025, 20 грн (сума проплат відповідача згідно з довідкою позивача про заборгованість відповідача від 22.06.2017 № 4-2302-813).

За умовами ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, виходячи із розміру боргу, встановленого рішенням суду у справі № 914/3983/15, враховуючи часткові оплати проведені відповідачем, що підтверджені доказами, долученими до матеріалів справи, підставним є стягнення з відповідача боргу із сплати неустойки за період з 23.02.2016 по 27.07.2016 та орендної плати за період з 01.11.2015 по 22.02.2016 в загальному розмірі 2 702, 65 грн (162 679, 40 грн боргу (з якого 120 178, 96 неустойка + 42 500, 44 грн заборгованість зі сплати орендної плати (11 211, 53 - за листопад; 11 290, 01 грн - за грудень; 11 391, 62 грн - за січень, 8 607, 28 грн - за лютий ) за мінусом 159 976, 75 грн сплачених в червні, липні та листопаді 2016 року.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на нього пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

вирішила:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, ) суму в розмірі 2 767, 16 грн, з яких:

- 2 702, 65 грн - заборгованості з орендної плати та неустойки;

- 64, 51 грн - судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне рішення складено 21.08.2017.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Судді Пазичев В.М.

Фартушок Т.Б.