РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2017Справа №910/9455/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "EUTIT-UA"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Київпідземшляхбуд"

про стягнення 310 400,28 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Чернова О.С. (довіреність)

від відповідача: Стеценко Д.Л. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "EUTIT-UA" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Київпідземшляхбуд" (відповідач) 310 400,28 грн., з яких: 244564,80 грн. - основний борг, 34331,68 грн. - пеня, 26290,55 грн. - втрати від інфляції, 5213,25 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 25 поставки від 15.08.2016 в частині оплати за поставлений товар, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 244 564,80 грн. Внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані втрати від інфляції у сумі 26290,55 грн., 3 % річних у сумі 5213,25 грн. та 34331,68 грн. - пені.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 14.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9455/17 та призначено її до розгляду на 20.07.2017.

17.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла мирова угода разом із заявою про її затвердження та клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання 20.07.2017 представники сторін не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 20.07.2017 відкладено розгляд справи №910/9455/17 на 27.07.2017.

27.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача та відповідача надійшли заяви про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи.

В судове засідання 27.07.2017 представники сторін не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/9455/17 та відкладено розгляд справи на 17.08.2017.

В судове засідання 17.08.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав подану до суду 17 липня 2017 року заяву про затвердження мирової угоду та просив суд затвердити укладену між сторонами мирову угоду.

Представник відповідача також просив суд затвердити укладену між сторонами мирову угоду.

Розглянувши вказану заяву сторін та заслухавши пояснення представників сторін, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

Згідно із приписів ч. 4 ст. 78 ГПК України встановлено, що мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову.

В пункті 3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", роз'яснено, що одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК). Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог. Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Зі змісту мирової угоди вбачається, що сторони у пунктах 4, 5 даної мирової угоди погодили, що відповідач сплачує борг у сумі 244 564,80 грн. до 31.08.2017 та судові витрати у сумі 4656,00 грн. покладаються на відповідача.

У відповідності до пункту 7 мирової угоди позивач при умові виконання пунктів 3, 4 та п.5 цієї мирової угоди відмовляється від заявлених вимог по справі № 910/9455/17 в частині стягнення пені - 34331 грн. 68 коп., 3% річних - 5213 грн. 25 коп. та інфляційних втрат - 26290 грн. 55 коп.

В той же час, в пункті 18 мирової угоди сторони погодили, що у разі несплати відповідачем сум боргу у порядку п. 4 та п. 5 цієї мирової угоди позивач має право направити ухвалу Господарського суду міста Києва про затвердження цієї мирової угоди до виконавчої служби для виконання шляхом стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі, вказаному у п.2 цієї мирової угоди, сум пені, 3% річних, інфляційних втрат та судового збору, вказаних у п. 5 та п. 7 цієї мирової угоди, за вирахуванням здійснених відповідачем платежів за цією мировою угодою, про що позивач вказує у заяві про відкриття виконавчого провадження.

Проаналізувавши зміст мирової угоди суд дійшов висновку, що дана мирова угода остаточно не вирішує спору між сторонами та передбачає вчинення альтернативних дій, а також регулює питання щодо вчинення певний дій і виникнення прав в частині сум пені, річних та інфляційних втрат на майбутнє.

З урахуванням наведеного суд не затверджує мирову угоду від 13.07.2017 та відмовляє в задоволенні заяви позивача про затвердження мирової угоди.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині суми основного боргу та заперечив проти позовних вимог про стягнення пені, річних та інфляційних втрат.

В судовому засіданні 17.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.08.2016 між Товариство з обмеженою відповідальністю "EUTIT-UA" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Київпідземшляхбуд" (покупець) укладено договір №25 поставки (надалі - договір), відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товар, визначений у п. 1.2 даного договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити визначений товар.

Згідно із п. 2.1. договору, найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), а також строки та умови поставки відповідно до ІНКОТЕРМС 2010 визначаються Специфікацією.

Відповідно до п. 3.1. договору, ціна товару для цілей даного договору визначається Специфікацією. Ціна договору складається із вартості товару, вказаній у кожній та усіх Специфікаціях, укладених сторонами на виконання цього договору, якщо іншого не вказано у договорі або додаткових угодах до нього.

Оплата поставленого за даним договором товару здійснюється покупцем шляхом перерахування передоплати на поточний рахунок у розмірі 100%, якщо інше не визначено відповідною Специфікацією на товар (п. 3.2. договору).

Згідно із п. 4.1. п. 4.2. договору позивач взяв на себе зобов'язання здійснити поставку товару у строк визначений сторонами у Специфікаціях, а відповідач взяв на себе зобов'язання прийняти товар від позивача та здійснити його оплату.

В пункті 6.4. договору сторони погодили, що у випадку порушення встановлених цим договором та Специфікаціями строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 15.08.2016 до договору поставки №25 від 15.08.2016 (Специфікація №1), сторони погодили поставку товару (плитка базальтова 300/300/30) на загальну суму 464644,80 грн.

Згідно з пунктом 1.4 Специфікації №1 від 15.08.2016, оплата товару здійснюється наступним чином: покупець зобов'язується сплатити передоплату у розмірі 50% ціни товару за даною Специфікацією у сумі 232322,40 грн. з ПДВ протягом 10-ти робочих днів з дати підписання Специфікації та отримання оригіналу рахунку-фактури від продавця. Остаточний розрахунок - протягом 14-ти робочих днів після поставки.

Позивач виставив Відповідачу рахунок на оплату №EU133 від 19.08.2016 року на суму 464644,80 грн.

Відповідач 22.08.2016 було сплачено на користь позивача 230000,00 грн. передоплати, що підтверджується платіжним дорученням №1188 від 22.08.2016.

Згідно із видатковою накладною №EU126 від 27.08.2016 позивач поставив відповідачу товару погоджений Специфікацією №1 від 15.08.2016 на загальну суму 464644,80 грн.

У відповідності до умов договору та Специфікації №1 від 15.08.2016 відповідач мав оплати за поставлений товар згідно із видатковою накладною №EU126 від 27.08.2016 до 16.09.2016.

Відповідач за поставлений товар згідно із видатковою накладною №EU126 від 27.08.2016 (Специфікація №1 від 15.08.2016) в повному обсязі не розрахувався, у зв'язку із чим заборгованість становить 234644,80 грн. (464644,80 - 230000,00).

Відповідно до додаткової угоди №2 від 31.08.2016 від до договору поставки №25 від 15.08.2016 (Специфікація №2), сторони погодили поставку товару (Клей EUFIX S 25 kg/bag) на загальну суму 300000,00 грн.

Згідно з пунктом 1.4 Специфікації №2 від 31.08.2016, оплата товару здійснюється наступним чином: покупець зобов'язується сплатити передоплату у розмірі 100% ціни товару за даною Специфікацією у сумі 300000,00 грн. з ПДВ протягом 5-ти робочих днів з дати підписання Специфікації та отримання оригіналу рахунку-фактури від продавця.

Позивач виставив відповідачу до сплати рахунок №EU156 від 14.09.2016 року на суму 300000,00 грн.

Відповідачем 14.09.2016 року було сплачено на розрахунковий рахунок Позивача 100000,00 грн. передоплати, що підтверджується платіжним дорученням №1316 від 14.09.2016.

На виконання умов договору позивач здійснив поставку відповідачу товару, погодженого Специфікацією №2 від 31.08.2016 на загальну суму 109 920,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №EU147 від 01.10.2016 на суму 96 000,00 грн., №EU148 від 01.10.2016 на суму 13 920,00 грн.

Відповідач за поставлений товар згідно із видатковими накладними №EU147 від 01.10.2016, №EU148 від 01.10.2016 (Специфікація №2 від 31.08.2016) в повному обсязі не розрахувався, у зв'язку із чим заборгованість становить 9920,00 грн. (109 920,00 - 100 000,00).

Позивачем зазначено, що відповідно до п. 1.4 Специфікації №2 від 31.08.2016 та приписів ст. 692 ЦК України строк сплати заборгованості в сумі 9 920,00 грн. за поставлений відповідно до Специфікації №2 від 31.08.2016 товар є таким, що настав з 02.10.2016 (наступний день за днем поставки 01.10.2016).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки №25 від 15.08.2016 становить 244 564,80 грн. (234644,80 + 9920,00).

Листами вих. № 707 від 07.10.2016, вих. № 762 від 31.10.2016, вих. № 863 від 06.12.2016 позивач звертався до відповідача із вимогами про сплату заборгованості за договором поставки №25 від 15.08.2016.

Відповідно до Акту звіряння взаємних розрахунків за період 01.08.2016-18.01.2017, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором №25 від 15.08.2016 складає 244 564,80 грн.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання, позивачем нараховані 34331,68 грн. - пені, 26290,55 грн. - втрати від інфляції, 5213,25 грн. - 3 % річних.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено матеріалах справи, у відповідності до Специфікації №1 від 15.08.2016 позивач згідно із видатковою накладною №EU126 від 27.08.2016 поставив відповідачу товар на загальну суму 464644,80 грн.

Також за Специфікацією №2 від 31.08.2016 згідно із видатковими накладними №EU147 від 01.10.2016, №EU148 від 01.10.2016 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 109 920,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В пункті 1.4 Специфікації №1 від 15.08.2016 сторони погодили, що оплата товару здійснюється наступним чином: покупець зобов'язується сплатити передоплату у розмірі 50% ціни товару за даною Специфікацією у сумі 232322,40 грн. з ПДВ протягом 10-ти робочих днів з дати підписання Специфікації та отримання оригіналу рахунку-фактури від продавця. Остаточний розрахунок - протягом 14-ти робочих днів після поставки.

Оплата за товар поставлений на виконання Специфікації №2 від 31.08.2016 як погоджено сторонами здійснюється на умовах передоплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідачем оплата товару, поставленого за вказаними вище накладними, здійснена частково, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжним дорученням №1188 від 22.08.2016 на суму 230000,00 грн. та платіжним дорученням №1316 від 14.09.2016 на суму 100000,00 грн.

За таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 244564,80 грн. (234644,80 (464644,80 - 230000,00) + 9920,00 (109 920,00 - 100 000,00)).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене вище, оскільки, невиконане зобов'язання за договором у розмірі 244564,80 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 244 564,80 грн.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача втрати від інфляції у сумі 26290,55 грн., 3 % річних у сумі 5213,25 грн. та 34331,68 грн. - пені.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у п. 6.4. договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку порушення встановлених цим договором та Специфікаціями строків оплати товару, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення.

Розрахунок пені у сумі 34331,68 грн., нарахованої за загальний період з 16.09.2016 по 15.03.2017 (на заборгованість за Специфікацією №1 від 15.08.2016) та за загальний період з 02.10.2016 по 15.03.2017 (на заборгованість за Специфікацією №2 від 31.08.2016) є арифметично вірним, у зв'язку із чим суд задовольняє позов у цій частині.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Розрахунок 3% річних у сумі 5213,25 грн. нарахованих за період з 16.09.2016 по 02.06.2017 (на заборгованість за Специфікацією №1 від 15.08.2016) та за загальний період з 02.10.2016 по 02.06.2017 (на заборгованість за Специфікацією №2 від 31.08.2016) є також арифметично вірним, а тому зазначені вимоги суд також задовольняє.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат нарахованих за жовтень 2016 року - квітень 2017 року, судом встановлено, що сума інфляційних втрат становить 26290,47 грн., у зв'язку із чим вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені вище судом обставини, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "EUTIT-UA".

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Київпідземшляхбуд" (01034, м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 9-Г, ідентифікаційний код 31169965) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "EUTIT-UA" (50008, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Мелешкіна, будинок 43 Д, ідентифікаційний код 31158639) 244564,80 грн. - основний борг, 34331,68 грн. - пеня, 26290,47 грн. - втрати від інфляції, 5213,25 грн. - 3 % річних та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4656,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.08.2017.

Суддя С.О. Турчин