ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2017р. Справа № 914/1110/17

За позовом: Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН», м. Дніпро

до відповідача: Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів

про стягнення 122 572 грн. 85 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Зубко С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність №1 від 20.12.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_2, представник (довіреність №171 від 31.01.2017 р.);

Приватне акціонерне товариство «ЮНІКОН», м. Дніпро звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів про стягнення 122 572 грн. 85 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 06.06.2017 р. призначив розгляд справи на 19.06.2017 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду. За клопотанням представника строк вирішення спору було продовжено на 15 днів до 17.08.2017 р.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. 22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем 27.01.2017 р. було укладено договір поставки №ПОС-01/000002, на виконання умов якого відповідачу було передано у власність товар. Однак, відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості товару не виконав. В подальшому позивач звернувся з позовною заявою в суд з вимогою про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 275 116 грн. 02 коп., 31 254 грн. 99 коп. пені, 2 238 грн. 62 коп. 3% річних, 12 476 грн. 51 коп. інфляційних нарахувань. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.11.2014 р. у справі №915/1362/14 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої відповідач зобовязувався сплати 321 086 грн. 14 коп. боргу частинами до 31.08.2016 р., до 30.09.2016 р., до 31.10.2016 р. Оскільки відповідач не сплатив борг у строки, визначені затвердженою судом мировою угодою, позивач просив суд стягнути з відповідача за період часу з 25.05.2016 р. по 24.05.2017 р. пеню в сумі 81 117 грн. 75 коп., 3% річних в сумі 8 253 грн. 48 коп., інфляційні в сумі 33 201 грн. 62 коп.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В своїх запереченнях зазначив, що мирова угода за своєю правовою природою є новацією, тобто тією обставиною, яка припиняє існуюче зобовязання та породжує нове зобовязання. Умовами мирової угоди не встановлено відповідальності за невиконання відповідачем своїх зобовязань. Це обумовлено тим, що мирова угода забезпечується державним примусом і, за відсутності добровільного виконання, вона буде виконана примусово відповідними державними органами в передбаченому законом порядку. Оскільки попереднє зобовязання замінено новим (мировою угодою), а сторони не вправі передбачити у ній неустойку, то відповідач вважає стягнення пені безпідставним. Також безпідставним є нарахування інфляційних та 3% річних.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

27 січня 2016 р. між Приватним акціонерним товариством «ЮНІКОН» (продавець) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (покупець) було укладено договір поставки №ПОС-01/000002.

За цим договором продавець (позивач) зобовязався поставити, а покупець (відповідач) прийняти і оплатити на умовах, зазначених в даному договорі металопродукцію (далі товар), сортамент, кількість та ціна якого вказана в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до даного договору і що є його невідємною частиною.

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв товар. Факт отримання товару відповідачем не оспорюється.

Відповідно до п. 6.1. договору покупець здійснює розрахунок за отриманий товар на протязі 10 календарних днів з дати поставки товару.

У звязку з частковою оплатою відповідачем вартості товару, Приватне акціонерне товариство «ЮНІКОН» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з відповідача згідно договору поставки №ПОС-01/000002 від 27.01.2016 р. основного боргу в розмірі 275 116 грн. 02 коп., нарахованих за період часу з 16.02.2016 р. по 24.05.2016 р. пені в розмірі 31 254 грн. 99 коп., 3% річних в розмірі 2 238 грн. 62 коп. та інфляційних в розмірі 12 476 грн. 51 коп.

18.04.2014 р. Господарський суд Львівської області у справі №915/1362/14 виніс ухвалу, якою затвердив мирову угоду. Відповідно до умов мирової угоди сторони погодились, що станом на день укладення угоди загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за поставлену позивачем продукцію складає 321 086,14 грн. З них: 275 116,02 грн. - основна заборгованість, пеня 31 254,99 грн., 3% річних 2 238,62 грн., інфляційні 12 476,51 грн. Відповідач зобовязувався сплатити повну суму заборгованості рівними частинами протягом трьох місяців з моменту затвердження судом угоди. Сума щомісячних платежів повинна сплачуватись на користь позивача шляхом перерахування коштів наступним чином: протягом з 01 серпня 2016 року по 31 серпня 2016 року 107 028,71 грн.; протягом з 01 вересня 2016 року по 30 вересня 2016 року 107 028,71 грн., протягом з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2016 року 107 028,72 грн.

У звязку з простроченням відповідачем виконання зобовязання щодо оплати боргу, позивачем нараховано та заявлено за період часу з 25.05.2016 р. по 24.05.2017 р. пені в розмірі 81 117 грн. 75 коп., 3% річних в розмірі 8 253 грн. 48 коп. та за період часу з червня 2016 року по квітень 2017 року інфляційні в розмірі 33 201 грн. 62 коп.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно п. 7.2. договору у разі прострочення оплати поставленого товару покупець зобовязується сплатити постачальникові пеню у розмірі 0,5% від загальної суми заборгованості, за кожен день прострочення, до повного виконання покупцем своїх зобовязань з оплати.

За змістом положень частин четвертої і шостої статті 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобовязання мало бути виконано.

Отже, встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобовязання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК), у тому числі мають право повязувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (повне виконання покупцем своїх зобовязань з оплати).

Сторони у пункті 7.2. договору врегулювали відносини щодо розміру й терміну сплати пені за несвоєчасну оплату поставленого товару. Крім іншого, цей пункт договору повністю відповідає положенням частини шостої статті 231 ГК. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що шестимісячний строк, встановлений у ч. 6 ст. 232 ГК України, до правовідносин сторін не застосовується.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 21.06.2017 р. у справі №910/2031/16 (3-432гс17).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційних нарахувань за період, протягом якого зобовязання відповідача належним чином не було виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобовязання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобовязальних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, що відображено у постанові Пленуму від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» (п. 7), а також Верховний Суд України, що відображено, зокрема, у постанові від 05.12.2011 р. по справі №16/164 (2010) .

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Судом перевірено розрахунок та встановлено, що суми пені, 3% річних та інфляційні нараховані позивачем правильно, при розрахунку пені позивачем враховано обмеження, встановлені Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань».

Судом не беруться до уваги заперечення відповідача з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, 02.08.2016 р. Господарським судом Львівської області ухвалою у справі №914/1553/16 було затверджено мирову угоду, за умовами якої відповідач зобовязувався сплатити суму заборгованості рівними частинами протягом трьох місяців з моменту затвердження судом угоди.

За умовами вищевказаної мирової угоди, з моменту отримання позивачем вказаної в пунктах 1, 3 цієї угоди суми на банківський рахунок зобовязання сторін у справі №914/1553/16 вважаються припиненими.

Відповідно до п. 6 мирової угоди, сторони підтверджують, що після виконання ними умов мирової угоди не матимуть одна до одної буд-яких претензій щодо виконання зобовязань по договору поставки № ПОС- 01/000002 від 27.01.2016 р.

Згідно зі ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставини).

Пунктом 6 мирової угоди обумовлено припинення зобовязань по договору поставки №ПОС- 01/000002 від 27.01.2016 р. скасувальною обставиною, якою є виконання умов мирової угоди.

Оскільки відповідач станом на дату розгляду даної справи не здійснив оплату заборгованості на умовах мирової угоди, умови мирової угоди не виконані, зобовязання сторін не можуть вважатися припиненими, а тому позивач не позбавлений права на предявлення претензій за договором поставки.

Слід також зазначити, що обовязок погасити заборгованість перед позивачем виник не у звязку з укладанням мирової угоди, а у звязку із невиконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки. Таким чином, наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди, а також її часткове виконання відповідачем не є перешкодою для стягнення річних процентів та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 81 117 грн. 75 коп. пені, 8 253 грн. 48 коп. 3% річних, 33 201 грн. 62 коп. інфляційних нарахувань.

Оскільки спір виник з вини відповідача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 551, 599, 612, 625, 626 ЦК України, ст. 193, 230, 231, 233 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м. Львів, вул. Стрийська, 73 (ідентифікаційний код 07985602) на користь Приватного акціонерного товариства «ЮНІКОН», м. Дніпро, вул. О.Гончара, 28-А (ідентифікаційний код 23647276) 81 117 грн. 75 коп. пені, 8 253 грн. 48 коп. 3% річних, 33 201 грн. 62 коп. інфляційних нарахувань, 1 839 грн. 20 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 16.08.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 21.08.2017 р.

Суддя Мазовіта А.Б.