ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.08.2017 Справа № 920/533/17

За позовом: Приватного акціонерного товариства «Укрросметал», м. Суми,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко», м. Суми,

про примусове виконання обовязку в натурі,

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1; ОСОБА_2 (довіреність від 03.07.2017);

Від відповідача предст. ОСОБА_3 (довіреність від 14.06.2016 № 09/818-д;

При секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач подав позовну заяву № 55-2017 від 15.06.2017, в якій просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна виробничо-комерційна компанія «Федорченко» виконати в натурі зобов'язання згідно договору співробітництва № 08/16-2013 від 18 січня 2013 року, а саме передати у власність Приватного акціонерного товариства «Укрросметал» житлове нерухоме майно загальною площею 54,11 квадратних метрів, ринковою вартістю 551 922 гривні 00 копійок, а також стягнути 8 278 грн. 83 коп. судового збору.

Відповідач подав відзив, в якому зазначив, що не визнає позовних вимог і просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки вже існує рішення, яке набрало законної сили, між тими ж сторонами з того ж предмету спору, і воно було виконане відповідачем повністю.

29.08.2017 позивачем подано до суду клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Заслухавши думку представників сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Питання щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції врегульовано статтею 15 Закону України «Про судоустрій України і статус суддів.

Даною нормою, зокрема, встановлено, що справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово або колегією суддів.

Законодавчий припис щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції кореспондується із частиною 1 статті 4-6 Господарського процесуального кодексу України, згідно вимог якої справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору та обґрунтованості клопотання про призначення колегіального розгляду справи, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Розглянувши доводи відповідача про призначення колегіального розгляду справи № 920/533/17 та матеріали вказаної справи не вбачається підстав для задоволення вказаної заяви, виходячи з такого.

Заява про призначення колегіального розгляду справи повинна бути обґрунтованою та мотивованою, повинні бути вказані конкретні обставини, що свідчать про складність конкретної справи або про складність певної категорії спору. Заява також повинна бути підтверджена фактичними обставинами та ґрунтуватися на певних конкретних доказах.

Із поданого клопотання про призначення колегіального розгляду справи вбачається, що заявник не навів жодної конкретної обставини на підтвердження складності справи або складності спору, не надав жодного доказу на підтвердження заяви, не зазначив жодного нормативного обґрунтування, обмежившись при цьому лише безпідставним проханням розглядати справу колегіально.

За наведених обставин справи не вбачається наявність підстав для задоволення заяви про колегіальний розгляд справи, оскільки заява позбавлена фактичного та правового обґрунтування.

Представники позивача в судовому засіданні 29.08.2017 надали усні пояснення в обґрунтування позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.08.2017 надав усні пояснення в обґрунтування своєї позиції та просив відмовити в задоволені позову.

Приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

18.01.2013 між сторонами укладено договір співробітництва щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку по вулиці Кірова, 144/3 в місті Суми за № 08/16-2013, за умовами якого сторони домовились спільними зусиллями, шляхом виконання всіх необхідних практичних та юридично значимих дій, здійснити будівництво багатоквартирного житлового будинку по вулиці Кірова, 144/3 в місті Суми зі змінами та доповненнями № 1 від 20.04.2013року, № 2 від 11.06.2013року, які є невідємними частинами договору.

За умовами пункту 1.4 Договору Позивач доручає Відповідачу збудувати Об'єкт на вказаній в пункті 1.3. Договору земельній ділянці для чого передає Відповідачу всі функції та права замовника будівництва Об'єкту.

Відповідно до декларації про готовність Об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області № СМ 28, Об'єкт був прийнятий в експлуатацію 05 вересня 2014 року.

Пунктом 2.13 Договору у редакції договору про внесення змін та доповнень № 1 від 20 квітня 2013 року передбачено, що Відповідач відшкодовує Позивачу витрати на плату за оренду земельної ділянки, на якій будується Об'єкт (щомісячно, за період, починаючи з моменту укладення цього договору з 18.01.2013 року до закінчення будівництва об'єкту, - на підставі рахунків Сторони 2 та копій платіжних доручень про сплату орендної плати), а також інші витрати, понесені Стороною 2 на будівництво Об'єкту. Перелік та розмір витрат Сторони 2 та будівництво Об'єкту погоджується сторонами на підставі наданих Стороною 2 даних шляхом підписання письмового документу, що є невід'ємною частиною Договору.

Згідно пункту 3.2 Договору в редакції договору про внесення змін та доповнень № 1 від 20 квітня 2013 року Сторони домовились, що в рахунок відшкодування витрат Сторони 2, визначених сторонами згідно пункту 2.13 Договору, Сторона 1 передає у власність Стороні 2 житло у збудованому Об'єкті чи будь-якому іншому житловому будинку, збудованому Стороною 1 - за додатковою домовленістю. Загальна площа житла, яке Сторона 1 передає Стороні 2 за Договором, дорівнює 7 % від площі житла в збудованому Об'єкті. Конкретні розміри та інші дані щодо житла (цомери, адреси, площі квартир), яке передається Стороною 1 Стороні 2 за цим Договором, визначаються додатковими письмовими домовленостями сторін та /або Актами приймання-передачі.

За умовами пункту 3.3 Договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 2 від 11 червня 2013 року, за домовленістю сторін Сторона 1 може здійснювати (повністю або частково) відшкодування витрат Сторони 2, визначених сторонами пунктом 2.13 Договору - у межах кількості житла, визначеної пунктом 3.2 Договору у грошовій формі. Після перерахування Стороною 1 Стороні 2 грошових коштів, згідно абзацу 1 пункту 2.13, площа житла, яке Сторона 1 повинна передати Стороні 2 згідно пункту 3.2 Договору зменшується пропорційно до сплачених Стороною 1 коштів.

Остаточний розрахунок між Сторонами здійснюється після завершення будівництва Об'єкту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторони укладаючи договір співробітництва передбачили як обов'язки Позивача у вигляді проведення фінансування робіт так і правові наслідки належного виконання договірних зобов'язань у вигляді отримання 7% від площі збудованого Об'єкту. Також позивач зауважує, що безпосередня мета укладення договору Позивачем полягала в отриманні матеріальної вигоди у вигляді 7 % плащі нерухомого майна в натуральній формі або грошовому еквіваленті.

Позивач вважає, що право Позивача як сторони Договору на отримання відшкодування у вигляді 7 % від площі житла в збудованому Об'єкті є безумовним та не передбачає необхідність укладення окремої письмової домовленості.

Позивач зазначає, що Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13 червня 2016 року по справі № 920/526/15 встановлено наступне: «Враховуючи досягнуті домовленості щодо відшкодування Відповідачем витрат Позивачу в рахунок виконання Договору площа, яка підлягає передачі, підлягає зменшенню на площу житла, яка відповідає сумі грошових коштів перерахованих Позивачу в рахунок виконання Договору на момент такого відшкодування.».

В ході розгляду зазначеної вище справи судом було проведено судову оціночно-будівельну експертизу, та відповідні розрахунки за результатами її проведення. За висновками Харківського апеляційного господарського суду остаточна різниця невиконаного обов'язку Відповідача складає 54,11 квадратних метрів.

Отже на думку позивача станом на дату подачі позовної заяви, останній, має право на отримання у власність 54,11 квадратних метрів нерухомого майна в рахунок належного виконання сторонами умов Договору в натурі.

Обґрунтовуючи поданий позов позивач зазначає, що зобов'язання Відповідача стосовно передачі вказаної площі в натурі не виконано.

Листом № 09/1077 від 30 серпня 2016 року Відповідачем було надано акт приймання-передачі житла від 30 серпня 2016 року. В акті зазначається наступне: «на виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13 червня 2016 року по справі № 920/526/15, ТОВ «БВКК «Федорченко», в особі генерального директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту передає, а АТ «Укрросметал» приймає житло у збудованому ТОВ «БВКК «Федорченко» об'єкті загальною площею 54,11 квадратних метрів.

Листом від 16 вересня 2016 року № 03/09-016320 Позивачем було повідомлено про виявлені недоліки стосовно акту приймання-передачі житла від 30 серпня 2016 року з пропозицією їх виправлення та надання для підписання повторно.

На зазначену вище пропозицію Відповідач надав відповідь № 09/1341 від 26 вересня 2016 року стосовно належного та повного виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13 червня 2016 року по справі № 920 /526/15.

Позивач неодноразово звертався до ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, але кожного разу отримував відмову, в зв'язку з тим, що в резолютивній частині наказу не міститься достатніх даних для ідентифікації «житла».

Враховуючи зазначені обставини Позивач звертався за роз'ясненням постанови Харківського апеляційного господарського суду від 13 червня 2016 року по справі № 920 /526/15, але ухвалою від 26 жовтня 2016 року в задоволенні відповідної заяви було відмовлено.

Як зазначає позивач, намагаючись врегулювати спірне питання мирним шляхом Позивач звернувся до Відповідача з пропозицією здійснення остаточного розрахунку за Договором (лист № 03/09-007929 від 19 квітня 2017 року).

Відповідь на дану пропозицію Позивач отримав 10 травня 2017 року. Жодних дій стосовно належного виконання зобов'язання за Договором Відповідач не вчинив.

Враховуючи, що відповідач порушив права позивача, а саме, не передав у власність Приватного акціонерного товариства «Укрросметал» житлове нерухоме майно загальною площею 54,11 квадратних метрів, ринковою вартістю 551 922 гривні 00 копійок відповідно до договору співробітництва № 08/16-2013 від 18 січня 2013 року, позивач і звернувся за захистом свого права до господарського суду.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, зазначаючи, що між сторонами існували договірні відносини, проте ні договором співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013, ні додатковими умовами не передбачено передання позивачу у власність житлового нерухомого майна загальною площею 54,11 кв.м., ринковою вартістю 551922,00 грн.

Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, з рішення суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на положення укладеного між сторонами договору співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013, зокрема п. 3.2. договору в редакції договору про внесення змін та доповнень № 1 від 20 квітня 2013 року, а саме, що Сторони домовились, що в рахунок відшкодування витрат Сторони 2, визначених сторонами згідно пункту 2.13 Договору, Сторона 1 передає у власність Стороні 2 житло у збудованому Об'єкті чи будь-якому іншому житловому будинку, збудованому Стороною 1 - за додатковою домовленістю. Загальна площа житла, яке Сторона 1 передає Стороні 2 за Договором, дорівнює 7 % від площі житла в збудованому Об'єкті. Конкретні розміри та інші дані щодо житла (цомери, адреси, площі квартир), яке передається Стороною 1 Стороні 2 за цим Договором, визначаються додатковими письмовими домовленостями сторін та /або Актами приймання-передачі.

Проте, ні договір співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013р., укладений між сторонами спору, ні зміни до нього, ні будь-яке інше джерело прав та обов'язків, визначене згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, не передбачають обов'язку відповідача передати у власність позивача житлове нерухоме майно загальною площею 54,11 кв. м., ринковою вартістю 551922,00 грн.

Суд приходить до висновку, що між сторонами існували договірні відносини і спір в даній справі стосується, відповідно до позовної заяви, питання не виконання договірних зобовязань.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

В Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, викладеному в листу Верховного суду України від 01.04.2014, зазначено, що цей спосіб захисту застосовується в зобов'язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов'язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов'язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов'язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов'язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

З матеріалів справи вбачається, що такий спосіб захисту своїх прав та інтересів як примусове зобов'язання відповідача вчинити дії по виконанню умов договору співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013р. щодо передачі житлових приміщень вже був використаний позивачем.

Зокрема, господарськими судами першої, апеляційної та вищої інстанції було розглянуто справу № 920/526/15 за позовом ПАТ «Укрросметал» до ТОВ «БВК компанія «Федорченко» про зобов'язання вчинити дії. Предметом спору у даній справі було: зобов'язати відповідача вчинити дії по виконанню умов договору співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013р. щодо передачі позивачу житлових приміщень, для чого: 1) надати для погодження та підписання позивачу підписаний повноважним представником та скріплений печаткою відповідача адресний перелік квартир загальною площею 249,96 квадратних метри (з зазначенням їх адреси, площі, термінів передачі, доданням графічних планів), які не обтяжені правами третіх осіб та можуть бути передані відповідачем позивачу в якості розрахунку за договором співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013р., в багатоповерховому житловому будинку по вул. Герасима Кондратьєва, 144/3 (попередня назва - вулиця Кірова) в м. Суми (третя черга будівництва) або в інших житлових будинках, які збудовані або будуються ТОВ «БВКК «Федорченко»; 2) надати позивачу підписані повноважним представником та скріплені печаткою відповідача акти приймання-передачі квартир зазначених в наданому переліку.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В даній же справі позивачем ставиться питання: передати у власність Приватного акціонерного товариства «Укрросметал» житлове нерухоме майно загальною площею 54,11 квадратних метрів, ринковою вартістю 551 922 гривні 00 копійок, відповідно до договору співробітництва № 08/16-2013 від 18.01.2013.

Проте, позивачем ні в позовній заяві ні під час судового розгляду не надано суду доказів в підтвердження існування обов'язку відповідача передати у власність позивача житлове нерухоме майно загальною площею 54,11 кв.м., ринковою вартістю 551 922,00 грн. Не вказано індивідуальних (ідентифікуючих) ознак майна, яке повинно бути передане. Позивач не надав доказів існування житлового нерухомого майна, не зазначив його місцязнаходження.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є необгрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судовий збір, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 04.08.2017.

Суддя ОСОБА_5