РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2017Справа №910/9829/17

За позовомДержавного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу»
доПублічного акціонерного товариства «Українська залізниця»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаРегіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву
прозобов'язання укласти договір та стягнення 6 407,51 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

позивача:П'явка С.С., Зарицький О.А.;
відповідача:Сердеженко М.О.;
третьої особи:не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Укрсервіс Мінтрансу» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - «Товариство») про зобов'язання укласти договір та стягнення 6 407,51 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані існуванням, на думку позивача, підстав для зобов'язання відповідача укласти (підписати) договір про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, а також стягнення з відповідача компенсаційних витрат у розмірі 6 228,81 грн. та відшкодування податку на землю у розмірі 178,70 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.06.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 26.07.2017, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву.

25.07.2017 представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог в частині укладення договору, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що між сторонами не досягнуто домовленості стосовно істотних умов запропонованого до укладання договору, а саме, щодо його ціни.

25.07.2017 від представника третьої особи до канцелярію суду надійшли письмові пояснення в яких заявник просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2017 розгляд справи відкладено на 09.08.2017, у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.08.2017 розгляд справи відкладено на 16.08.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача в судове засідання з'явились, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 924.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.11.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7653 (надалі - «Договір») відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - частину нежитлового приміщення загальною площею 13,63 кв.м., розміщене за адресою: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, на першому поверсі адміністративної будівлі (реєстровий номер 30218246.1.БЯШХФЛ004) (майно), що перебуває на балансі Державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу», код за (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.06.2016 і становить 344 600,00 грн.

Відповідно до акта приймання-передавання орендованого майна від 18.11.2016, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування майно, визначене в п. 1.1 Договору.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором оренди державного майна, який підпадає під правове регулювання статей 759-786 Цивільного кодексу України, статей 283-287 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача а також третьої особи взаємних цивільних прав та обов'язків.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму .

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності , їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулює Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним для даних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для зобов'язання відповідача укласти договір про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, а також для компенсації витрат у розмірі 6 228,81 грн. та відшкодування податку на землю у розмірі 178,70 грн.

Відповідно до п. 5.11 Договору орендар зобов'язується здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про надання послуг на утримання орендованого майна та відшкодування комунальних послуг, відшкодування податку на землю.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 р. у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 р. у справі №753/2526/16-ц

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є орендарем нерухомого майна - частини нежитлового приміщення загальною площею 13,63 кв.м., розміщене за адресою: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14, на першому поверсі адміністративної будівлі (реєстровий номер 30218246.1.БЯШХФЛ004) (майно), що перебуває на балансі Державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу».

Позивач вказує, що у період з листопада 2016 року по квітень 2017 року, на підставі укладених типових Договорів, Підприємство оплатило послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, з постачання води та приймання стічних вод, з відвантаження теплової енергії/теплоносіїв, а також сплатило податок за землю, в підтвердження чого позивачем надано суду відповідні акти приймання-передачі наданих послуг.

В якості обґрунтування суми комунальних послуг та податку за землю, що підлягає відшкодуванню саме відповідачем, позивачем надано суду Довідку про фактичне споживання та відшкодування комунальних послуг, а також розрахунок відшкодування витрат, пов'язаних із сплатою податку на землю, що містять розрахунки вартості витрат за спожиті комунальні послуги та за податок за землю пропорційно до займаної Товариством площі.

Згідно зі статтями 11, 16, 177, 360 Цивільного кодексу України: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи із наведеного, відповідач будучи орендарем нерухомого майна, не маючи з позивачем належним чином укладеного договору у сфері комунальних послуг, не може бути автоматично звільнений від виконання позадоговірного обов'язку щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги.

За таких обставин, позивачем правомірно нараховані до сплати вартість житлово-комунальних послуг, наданих відповідачу у період з листопада 2016 року по квітень 2017 року на загальну суму 6 228,81 грн., а також правомірно нарахований до сплати податок за землю у розмірі 178,70 грн.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти відшкодування суми комунальних послуг та земельного податку на корсить позивача у заявленому розмірі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості з відшкодування житлово-комунальних послуг у розмірі 6 228,81 грн. та відшкодування податку за землю у розмірі 178,70 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання укласти договір про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав; встановлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України.

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту статей 6, 627 Цивільного кодексу України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільного кодексу України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, і з урахуванням вказаних положень Закону позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, а відповідач є їх споживачем.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова N 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови N 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 Цивільного кодексу України та ст. ст. 19, 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Судом було досліджено наданий позивачем проект договору про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг та встановлено, що він не відповідає формі та змісту типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Суд зазначає, що п. 5.11 Договору встановлює наявність у відповідача обов'язку щодо укладення договору про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, а ст. 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

В матеріалах справи наявний проект Договору про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг, однак запропонований проект договору не відповідає типовому договору та докази його направлення на адресу відповідача відповідно до вимог ст. 181 Господарського кодексу України відсутні.

Більш того, вказаний проект не підписаний зі сторони самого позивача, що свідчить про недотримання ним порядку укладення договорів, який передбачений ст. 181 Господарського кодексу України.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене вище, оскільки запропонований позивачем договір про надання послуг з утримання орендованого майна та відшкодування вартості комунальних послуг не відповідає типовому договору та позивачем не доведено факту направлення відповідачу проекту цього договору, тобто недотримано загальної процедури укладення господарських договорів, позовні вимоги Підприємства до Товариства про зобов'язання укласти договір є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Підприємства заборгованості у розмірі 6 407,51 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу» задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, будинок 14; ідентифікаційний код 30218246) заборгованість у розмірі 6 407 (шість тисяч чотириста сім) грн. 51 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.08.2017.

Суддя В.П. Босий