РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2017Справа №910/9462/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/9462/17

за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку

Львівської міської ради;

до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк";

про стягнення 3893,47грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Тузова В.О., довіреність № 5449-К-О від 22.03.2017р.

обставини справи:

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) про стягнення 3893,47 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення договору № 19-10 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торгівельного та іншого призначення від 01.07.2010р. не розрахувався за користування об'єктом оренди, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 3893,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2017р. порушено провадження у справі № 910/9462/17 та розгляд справи призначений на 13.07.2017р.

12.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

13.07.2017р. через відділ діловодства надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, витребування у позивача доказів та застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні 13.07.2017р. відхилено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки ухвалою від 25.05.2017р. по справі №904/5605/17 Господарський суд міста Києва повернув позовні матеріали по п.1 ст.63 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2017р. розгляд справи було відкладено на 10.08.2017р., у зв'язку з неявкою представники сторін та неподанням витребуваних судом доказів.

14.07.2017р. через відділ діловодства від позивача отримано клопотання про долучення матеріалів до справи доказів.

08.08.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

Присутній у судовому засіданні 10.08.2017р. представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наведеними у відзиві обставинами.

Представник позивача в судове засідання вдруге не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, витребувані судом докази не надав.

Незважаючи на те, що представник позивача в судове засідання не з'явився і не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого згідно зі ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2010р. між позивачем (за договором - Орендодавцем) та відповідачем (за договором - Орендар) було укладено Договір №19-10 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення, за умовами пп. 2.1.1., 2.2.2. якого орендодавець зобов'язується надати у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності павільйону площею 15,9 кв.м. (тротуар, газон, тощо) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 35, а орендар зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендодавцю вартість оренди окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності за діючими на день сплати розрахунковими ставками, визначеними згідно з Положенням про оренду окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення.

У відповідності до п. 7 Договору, його термін дії встановлюється на 2 роки.

За умовами п.3.2. Договору передбачено, що Орендар сплачує Орендодавцеві плату за користування Об'єктом площею 15,9 кв. м. щомісячно до 25 числа поточного місяця.

Проте, як зазначає позивач у позові, згідно з довідкою про заборгованість, орендна плата вносилась відповідачем невчасно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 18.04.2017р. утворилась заборгованість у сумі 3893,47 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог, обґрунтовуючи відсутністю акту прийому-передачі позивачем відповідачу об'єкту оренди, також відповідач зазначає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт користування відповідачем майном за спірним договором та фактичне виконання сторонами умов договору.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 01.07.2010р. між позивачем (за договором - Орендодавцем) та відповідачем (за договором - Орендар) було укладено Договір №19-10 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення, за умовами пп. 2.1.1., 2.2.2. якого орендодавець зобов'язується надати у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної павільйону площею 15,9 кв.м. (тротуар, газон, тощо) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 35, а орендар зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендодавцю вартість оренди окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності за діючими на день сплати розрахунковими ставками, визначеними згідно з Положенням про оренду окремих конструктивних елементів благоустрою комунальної власності для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення.

Обов'язок внесення орендної плати орендарем виникає з часу укладення договору оренди для розміщення об'єктів соціально-культурного, торговельного та іншого призначення (п.3.1 договору)

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 283 ГК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, з аналізу приписів ст. ст. 759, 762 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що обов'язок внесення орендної плати безумовно пов'язаний з фактичним отриманням послуги з користування, визначеним договором майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Натомість, умовами укладеного між сторонами Договору не передбачено складання відповідного акту-приймання передачі об'єкта в оренду, при цьому відповідач заперечує факт користування таким об'єктом, що також і не підтверджується матеріалами справи.

Отже, в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що відповідач прийняв предмет оренди у фактичне користування, як і не підтверджено належними та допустимими доказами фактичне користування відповідачем спірним майном, а відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати та задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Водночас, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 15.08.2017р.

Суддя А.І. Привалов