УХВАЛА

16 серпня 2017 року Справа № 3/5014/808/2012

Господарський суд Луганської області у складі судді Драгнєвіч О.В., розглянувши скаргу Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії за вих.№01/737 від 07.07.2017 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання наказу Господарського суду Луганської області від 05.06.2012 у справі № 3/5014/808/2012

за позовом Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії, м. Луганськ,

до Державного підприємства Первомайськвугілля, м. Первомайськ Луганської області,

про стягнення 31 916 999 грн 06 коп.

орган виконання рішення - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

при секретарі судового засідання Богуславській Є.В.,

у засіданні брали участь:

від стягувача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 43 від 23.06.2017;

від боржника: представник не прибув;

від органу виконання рішення: ОСОБА_2, провідний спеціаліст відділу організації та контролю за виконанням рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, за довіреністю № 795/20.3-03 від 29.12.2016.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Луганської області від 17.05.2012 у справі №3/5014/808/2012 позовні вимоги Державного підприємства Регіональні електричні мережі задоволено частково, присуджено до стягнення з Державного підприємства Первомайськвугілля на користь Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії суму боргу за активну електроенергію у розмірі 30 861 212 грн 56 коп. (тридцять мільйонів вісімсот шістдесят одна тисяча двісті дванадцять гривень 56 копійок) та суму боргу за перевищення договірної величини споживання електричної енергії у розмірі 417 009 грн. 92 коп. (чотириста сімнадцять тисяч девять гривень 92 копійки), пеню у сумі 240 383 грн. 35 коп. (двісті сорок тисяч триста вісімдесят три гривні 35 копійок), 3% річних у сумі 55 330 грн. 39 коп. (пятдесят пять тисяч триста тридцять гривень 39 копійок), інфляційні нарахування у сумі 3340 грн. 42 коп. (три тисячі триста сорок гривень 42 копійки), витрати зі сплати судового збору в сумі 64 380 грн. 00 коп. (шістдесят чотири тисячі триста вісімдесят гривень 00 копійок).

На виконання вказаного рішення господарським судом стягувачу видано відповідний наказ №3/5014/808/2012 від 05.06.2012, який було предявлено до виконання.

16.06.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

У звязку із поверненням виконавчого документу, 12.07.2017 Державне підприємство Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії звернулося до Господарського суду Луганської області зі скаргою за вих. №01/737 від 07.07.2017 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби, в якій скаржник просить (з урахуванням заяви, поданої згідно ст.22 ГПК України про уточнення вимог скарги б/н від 31.07.2017, яка була прийнята судом, а.с.59-63):

- визнати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №51514810 недійсною;

- зобовязати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України згідно ч.1 ст.41 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII винести постанову про відновлення виконавчого провадження №51514810;

- зобовязати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконати вимоги ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств від 13.04.2017 року №2021 VIII в частині зупинення виконавчого провадження №51514810.

В обґрунтування поданої скарги заявник зазначає, що 16.06.2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 за виконавчим провадженням № 51514810 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Копію даної постанови стягувач отримав 27.06.2017. Державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа застосувавши п. 2, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII та обґрунтував своє рішення тим, що для зупинення виконавчого провадження № 51514810 згідно з вимогами ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" від 13.04.2017 № 2021-VIII у нього немає підстав, а на примусову реалізацію майна боржника по справі встановлено мораторій Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 № 2864-ІІІ. Крім того, державний виконавець робить висновок про відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, оскільки він є державним підприємством і все його майно забезпечує ведення виробничої діяльності, а розшук ним такого майна є безрезультатним, проте на підтвердження своїх доводів не надає жодного документу.

Ухвалою Господарського суду від 12.07.2017 розгляд скарги Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії за вих.№01/737 від 07.07.2017 року призначено на 01.08.2017.

Ухвалою Господарського суду від 01.08. 2017 розгляд скарги відкладено на 16.08.2017 у звязку з ненаданням матеріалів виконавчого провадження.

В судове засідання 16.08.2017 прибули представники стягувача та органу виконання рішень.

Боржник повноважного представника в засідання не направив. Був повідомлений про час та місце проведення судового засідання належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Від відділу примусового виконання рішень через канцелярію суду надійшли матеріали виконавчого провадження № 51514810 та заперечення від 14.08.17 на скаргу, в яких Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України проти доводів скарги заперечує, оскільки ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, однак п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено повернення виконавчого документа стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, тому виконавчий документ повертається стягувачу на підставі пунктів 2, 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

В судовому засіданні представником стягувача викладена правова позиція з приводу заявлених вимог, які просить задовольнити повністю.

Вирішуючи подану скаргу, господарський суд виходить з наступного.

Із наданих Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України копій матеріалів виконавчого провадження №51514810 вбачається, що державним виконавцем 30.06.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому державним виконавцем вживались наступні виконавчі дії:

- постановою від 23.09.2016 приєднано виконавче провадження №51514810 до зведеного виконавчого провадження №51454450 на підставі ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" ;

- постановою від 23.09.2016 виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Луганської області від №3/5014/808/2012 від 05.06.2012 зупинено на підставі п.17 ч.1 ст. 37, ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" на строк три роки з моменту завершення приватизації вугледобувних підприємств;

- постановою від 16.06.2017 державним виконавцем було поновлено виконавче провадження з примусового виконання наказу суду №3/5014/808/2012 від 05.06.2012 та цього ж дня постановою від 16.06.2017 наказ Господарського суду Луганської області від 30.09.2011 у справі №3/5014/808/2012 повернуто стягувачу на підставі пунктів п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" від 13.04.2017 № 2021-VIII встановлено, що тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у звязку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Пунктом 2 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" Кабінету Міністрів України доручено забезпечити у місячний строк із дня набрання чинності цим Законом приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Суд звертає увагу на те, що Закон України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" № 2021 набрав чинності з 24.05.2017. При цьому, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням №51514810 була винесена 16.06.2017. Таким чином, державний виконавець виніс постанову до закінчення місячного терміну, який відповідно до Закон України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" надано Міністерству юстиції України для того, щоб привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, тобто не чекаючи внесення змін у нормативно-правові акти, якими виконавець повинен керуватися у своїй діяльності.

Зі змісту постанови вбачається, що державний виконавець при винесені постанови від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу керувався саме п.п. 2, 9 ч. 1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Пунктом 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" ).

Статтею 1 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 № 2864-ІІІ встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Згідно ст. 2 Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 № 2864-ІІІ для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження обєктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у звязку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобовязань боржника з перерахування фондам загальнообовязкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Обґрунтовуючи своє рішення про повернення виконавчого документа, державний виконавець в постанові від 16.06.2017 дійшов висновоку що зупиняти виконавче провадження №51514810 згідно вимогами ст.1 Закон України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" у нього немає підстав, адже ст.34 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, натомість на примусову реалізацію майна боржника по справі встановлено мараторій Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

В пункті 9 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України від 28.01.2016 № 01-06/131/16 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних із застосуванням господарськими судами Закону України "Про виконавче провадження" розяснено щодо необхідності у разі прийняття рішення про повернення виконавчого документа обстеження державним виконавцем майна боржника за місцем його знаходження на предмет використання майна у виробничій діяльності та складення за результатами такого обстеження акту.

Проте, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження своїх доводів.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження, суд встановив, що докази на підтвердження викладених в оскаржуваній постанові доводів, у виконавчому провадженні відсутні. Державний виконавець не провів належних виконавчих дій по розшуку майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, акту з цього приводу не складав. Докази про вчинення виконавчих дій з приводу зясування існування власних грошових коштів на банківських рахунках боржника також в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Згідно ст. 1291 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання.

У відповідності до ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Закон України від "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" 23.02.2006 № 3477-IV регулює відносини, що виникають у звязку з обовязком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

Статтею 17 вказаного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, також захищає виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які, у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (п. 35 рішення).

Крім того, ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" містить пряму норму щодо обовязкового зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень стосовно державних вугледобувних підприємств, яка державним виконавцем наразі була безпідставно проігнорована.

У звязку з викладеним, з метою відновлення законних прав стягувача постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 16.06.2017 підлягає визнанню недійсною.

З приводу заявлених стягувачем вимог у скарзі в частині зобовязання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України згідно ч.1 ст.41 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII винести постанову про відновлення виконавчого провадження №51514810 та виконати вимоги ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств від 13.04.2017 року №2021 VIII в частині зупинення виконавчого провадження №51514810, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17 жовтня 2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд зауважує, що не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження, скасовувати накладений арешт, тощо) п.9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Зокрема, нормами Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII закріплені права та обовязки учасників виконавчого провадження, в тому числі державного виконавця щодо вчинення процесуальних дій з виконання відповідного виконавчого документу.

Суд зауважує про те, що ст.41 вказаного Закону містить імперативну норму, яка регламентує дії державного виконавця та встановлює спеціальні строки для вчинення державним виконавцем відповідних процесуальних дій у разі визнання судом недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу.

Згідно ч.1 ст.41 Закону, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Наразі визнання недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, яка була прийнята із порушенням приписів чинного законодавства, є ефективним, за висновками суду, та достатнім способом захисту порушених прав стягувача та призводить до відновлення його порушених прав, створює належні підстави державному виконавцю для самостійного усунення виявлених судом порушень та приведення на виконання вимог Закону, вчинених виконавчих дій у відповідність.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні інших вимог скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Скаргу Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії за вих.№01/737 від 07.07.2017 (з урахуванням заяви про уточнення вимог скарги б/н від 31.07.2017) на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання наказу Господарського суду Луганської області від 05.06.2012 у справі № 3/5014/808/2012 задовольнити частково.

2. Визнати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №51514810 недійсною

3. В іншій частині вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення.

Суддя О.В. Драгнєвіч