КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2017 р. Справа№ 910/6177/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Криштак О.О. - дов. б/н від 10.01.2017

від відповідача-1 не з'явились

від відповідача-2 Сафронов М.А. - дов. № 18-49/15 від 30.12.2016

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

«Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.05.2017 (суддя Курдельчук І.Д.)

у справі № 910/6177/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТО»

(далі - ТОВ «ІТО»)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Разнотех»

(далі - ТОВ «Разнотех»)

2) Публічного акціонерного товариства «Сумське

машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

(далі - ПАТ «Сумське машинобудівне

науково-виробниче об'єднання»

про стягнення 398 534,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/6177/17 позов до ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь ТОВ «ІТО»: 343 796, 63 грн. заборгованості; 27 448, 13 грн. 3 % річних; 10 099, 61 грн. втрат від інфляції та 5 720, 17 грн. судового збору. У задоволенні решти позову до ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» відмовлено. У задоволенні позову до ТОВ «Разнотех» відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 10 099, 61 грн. та прийняти нове, яким відмовити ТОВ «ІТО» у стягненні з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» інфляційних нарахувань в сумі 10 099, 61 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 10 099, 61 грн. прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог діючого законодавства. Оскільки підписуючи специфікацію № 9 до спірного договору на суму 4 835 631, 80 грн. з ПДВ, сторони зазначили, що вартість цієї специфікації розрахована у гривнях по курсу МВБУ на 31.03.2015, 1 евро = 25,27 грн., а також передбачили застереження щодо захисту постачальника (позивача) від коливання валютних курсів, відповідно до якого у випадку зміни офіційного курсу гривні до євро більш ніж на 3% на момент оплати вартість специфікації повинна бути переглянута у випадку наявної вимоги однієї із сторін, за твердженнями апелянта, позивач має право одночасно стягнути як компенсацію за знецінення національної валюти у вигляді інфляційних втрат, так і різницю між валютним курсом згідно специфікації та валютним курсом на момент оплати. Згадані обставини залишені поза увагу судом першої інстанції, в зв'язку з чим при винесені оскаржуваного рішення було невірно застосовано положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями справу № 910/6177/17 за апеляційною скаргою ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та розгляд справи призначено на 15.08.2017.

Представником ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на адресу суду було надіслано клопотання про участь у судовому засіданні 15.08.2017 в режимі відеоконференції, проведення якої просив забезпечити через Господарський суд Сумської області.

Ухвалою Київського господарського суду від 08.08.2015 задоволено клопотання ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» про розгляд справи № 910/6177/17 в режимі відеоконференції. Ухвалено призначене на 10 год. 15 хв. 15.08.2017 судове засідання у справі № 910/6177/17 провести в режимі відеоконференції. Доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Сумської області.

Судове засідання 15.08.2017 на підставі ст. 74-1 ГПК України відбулось в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017 розгляд справи відкладено на 29.08.2017, продовжено розгляд справи на 15 днів.

Судове засідання 29.08.2017 згідно ст. 74-1 ГПК України відбулось в режимі відеоконференції.

29.08.2017 в Господарський суд Сумської області з'явився представник відповідача-2 Сафронов М.А.

В судове засідання в приміщення Київського апеляційного господарського суду з'явився представник позивача, представник відповідача-1 не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутні в Київському апеляційному господарському суді представник позивача та в Господарському суді Сумської області представник відповідача-2 не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника відповідача-1.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки відповідач-1 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача-2 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення інфляційних нарахувань в сумі 10 099, 61 грн. та прийняти нове, яким відмовити ТОВ «ІТО» у стягненні з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» 10 099, 61 грн. інфляційних нарахувань.

Представник позивача доводи апеляційної скарги заперечив, просив їх відхилити, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ТОВ «ІТО» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Разнотех» (відповідача-1) та ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (відповідача-2) про 398 534,26 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначило про порушення відповідачем - 2 своїх зобов'язань за договором від 07.02.2014 № 3/1400011 щодо повної та своєчасної оплати товару та неналежне виконання відповідачем-1 своїх зобов'язань за договором поруки від 27.08.2015 № б/н, укладеного між позивачем та відповідачем-1 з метою забезпечення виконання відповідачем-2 зобов'язань за договором поставки, а тому просив стягнути 288 934,05 грн. основної заборгованості за договором від 07.02.2014 № 3/1400011, 17 189,89 грн. пені, 27 448,136 грн. 3% річних та 10 099,61 грн. інфляційних втрат з відповідача-2 та стягнути солідарно з відповідачів 54 862,58 грн. на підставі договору поруки від 27.08.2015 № б/н .

Як встановлено матеріалами справи, 07.02.2014 між ТОВ «ІТО» (позивачем, постачальником за договором) та ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (відповідачем-2, покупцем за договором) укладено договір № 3/1400011 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію (товар) на умовах, в порядку і в строки, визначені Договором.

За умовами п.1.2 кількість і ціна товару, яка поставляється за Договором, інша характеристика товару зазначається у специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Ціна товару вказується у специфікаціях в гривнях на умовах DDP м. Суми (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору датою поставки товару вважається дата передачі товару покупцю, яка зазначена у видатковій накладній.

Сторони погодили, що умови оплати товару зазначаються у специфікаціях ( п. 6.1 Договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання сторонами, діє до 31.12.2015 та може бути продовжений за згодою обох сторін (п. 11.3 Договору).

Цей договір підписано зі сторони позивача підписано директором ОСОБА_4, який діяв на підставі статуту, зі сторони відповідача-2 - Цуркан О, який діяв на підставі довіреності від 28.12.2013 №18-49/1244, його скріплено печатками товариств.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним, відтак він є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов Договору сторонами підписано специфікації № 3 та № 9, якими було погоджено найменування, асортимент товару, ціну за одиницю товару, його кількість.

Відповідно до п. 1 специфікації № 3 загальна вартість товару складає: 728 742, 10 грн., в т.ч. 20% ПДВ - 121 457, 02 грн. , що по курсу МВБУ на 20.02.2014, 1 євро = 12,4260 грн., становить 48 872, 13 євро без ПДВ.

Положеннями п. 1 специфікації № 9 сторони погодили, що загальна вартість товару складає: 4 835 631, 80 грн., в т.ч. 20% ПДВ - 805 938, 63 грн.

Сторони визначили ( п. 2 специфікації № 9 ), що вартість цієї специфікації розрахована по курсу МВБУ на 31.03.2015, 1 євро = 25,27 грн. У випадку зміни офіційного курсу гривні до євро більш ніж на 3% на момент оплати вартість специфікації повинна бути переглянута у випадку наявності вимоги хоча б однієї із сторін.

Цивільні права та обов'язки на підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин підставі ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено матеріалами справи, позивач на виконання умов Договору та специфікацій № 3 (вартість товару 728 742,10 грн., що еквівалентно 48 872,13 євро без ПДВ) та № 9 (вартість товару 4 835 631,80 грн.) поставив відповідачу-2 товар, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000393 від 15.05.2014 та № РН-0000893від 27.08.2015, які підписані уповноваженими представниками сторін, належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи.

Вищезгадані видаткові накладні оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в частині зазначення в них обов'язкових реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа (форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, складені позивачем при поставці товару за Договором видаткові накладі, в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинними (товаророзпорядчими) документами, які містить відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення й засвідчують факт постачання товару платнику податку.

Вищенаведене підтверджує, що позивачем поставлено, а відповідачем-2 отримано товар без будь-яких зауважень щодо кількості, якості чи інших умов поставки.

Дослідивши матеріали справи й насамперед умови договору, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за Договором, про що свідчить й відсутність претензій та повідомлень відповідача про порушення продавцем Договору.

Проте відповідачем-2 у визначені специфікаціями строки (протягом десяти банківських днів після підписання специфікації № 3, а саме до 22.04.2004; протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару по специфікації № 9, а саме до 26.08.2015) розрахунку за отриманий товар належним чином не проведено, оплачено його лише частково, в зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за специфікацією № 3 в розмірі 288 934,05 грн. (9 975,56 євро за курсом НБУ станом на 31.03.2017); за специфікацією № 9 в розмірі 54 862,58 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача-2 з вимогами погасити заборгованість (від 02.06.2014 № 164; від 01.12.2015 № 445; від 16.08.2016 № 343), які відповідачем-2 залишено без відповіді та задоволення.

Оскільки товар за Договором було повністю й належним чином передано позивачем та прийнято відповідачем-2, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, обов'язок по оплаті отриманого товару за Договором на момент звернення позивача до суду настав.

Як встановлено матеріалами справи, 27.08.2015 між ТОВ «ІТО» (позивачем, кредитором за договором) та ТОВ «Разнотех» (відповідачем-1, поручителем за договором) укладено договір поруки (далі Договір поруки), за умовами п. 1.1 якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань Об'єднання (боржника), яке виникли з Договору (основного договору).

Під основним договором розуміють специфікацію № 9 до Договору, який був укладений кредитором і боржником (п. 2.1 Договору поруки).

Відповідно до п. 2.2 Договору поруки строк виконання зобов'язання за основним договором становить 54 862,58 грн. до 26.09.2015.

Поручитель та боржник на підставі п. 3.1 Договору поруки несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання, але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов'язання зазначеного п. 4 Договору поруки.

Положеннями п. 4.1 Договору поруки сторони погодили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником за основним договором в сумі 54 862,58 грн.

Договір поруки набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється відповідно до чинного законодавства України (п. 7.1 Договору поруки).

Договір поруки підписано зі сторони позивача директором ОСОБА_5, який діяв на підставі статуту, від відповідача-1 - директором ОСОБА_6, який діяв на підставі статуту, скріплено печатками обох підприємств.

Договір поруки у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним, відтак є обов'язковим до виконання.

За приписами ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки на підставі ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку й відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі, якщо це передбачено законодавством або договором, зобов'язання повинно виконуватися солідарно. При солідарному виконанні господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено законом (ч. 2 ст. 196 ГК України).

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, а згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За приписами ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів (документального підтвердження) звернення до відповідача-1, як поручителя, з вимогою виконання Договору поруки, така порука припинилася 26.03.2016, тобто після спливу шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання в порядку статті 559 ЦК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором поставки в розмірі 343 796,63 грн. саме з відповідача-2, як боржника (покупця) за цим договором, які доведені належними та допустимими доказами, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

У зв'язку з чим в задоволенні позову до ТОВ «Разнотех» (відповідач-1), як солідарного боржника в частині стягнення 54 862, 58 грн. основного боргу, слід відмовити в повному обсязі.

Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача-2 17 189,89 грн. пені.

Положеннями п. 9.2 Договору передбачено, що у випадку прострочки оплати за Договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше 5 % вартості простроченого платежу.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Приписами п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, щодо за порушення грошових зобов'язань застосовуються вимоги частини шостої статті 232 ГК України. Цим приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом, відповідачем-2 було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Так, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), перебіг позовної давності починається згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна вимога про стягнення пені пов'язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов'язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов'язання за кожен день такого прострочення, строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день.

Позивач нарахував пеню з 16.05.2014 по 14.11.2014 на суму боргу 9 975,56 грн. та з 27.09.2015 по 26.03.2016 на суму боргу 54 862,58 грн.. Оскільки з позовом до суду звернувся лише 14.04.2017, строк позовної давності в один рік для звернення з вимогою про стягнення пені сплинув.

Позовна давність на підставі ч.3 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача-2 17 189,89 грн. пені за пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач-2 в суді першої інстанції, є правомірними.

Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача-2 27 448,136 грн. 3% річних та 10 099,61 грн. інфляційних втрат.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами п. п. 3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 вищезгаданої постанови пленуму).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначені розрахунки виконано арифметично вірно й у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи відповідача-2 щодо неправомірного нарахування позивачем інфляційних втрат, адже у специфікації № 9 до Договору сторони зазначили про розрахунок вартості специфікації в розмірі 4 835 631, 80 грн. з ПДВ у гривнях по курсу МВБУ на 31.03.2015, 1 евро = 25,27 грн., а також передбачили застереження щодо захисту постачальника (позивача) від коливання валютних курсів - у випадку зміни офіційного курсу гривні до євро більш ніж на 3% на момент оплати, вартість специфікації повинна бути переглянута за наявності вимоги однієї із сторін, не заслуговують на увагу, оскільки у цій специфікації зазначено загальну вартість товару в національній валюті - гривні, ціну специфікації у євро не зафіксовано й лише в п. 2 міститься примітка щодо курсу євро тощо.

Крім цього, при виставлені рахунків на оплату та при фактичній поставці товару сторони погодили ціну товару виключно в гривні (без прив'язки до курсу євро), ціна позову в частині стягнення основного боргу за Договором визначена позивачем також в гривні та без коригування ціни до курсу євро на момент звернення до суду та без застосування курсової різниці.

Таким чином, з відповідача-2 підлягає стягненню на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов'язання 27 448,136 грн. 3% річних та 10 099,61 грн. інфляційних втрат.

Доводи апелянта (відповідача-2) з приводу порушення судом першої інстанції вимог діючого законодавства, зокрема ч. 2 ст. 625 ЦК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/6177/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/6177/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук