РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017Справа №911/1724/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімбудпластмас"

до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

про визнання кредитного договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Бондаренко О.М. - представник, довіреність № 10/00-29 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімбудпластмас" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до "БАНК ФОРУМ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію про визнання недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що всупереч нормам чинного законодавства України, укладений між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімбудпластмас» Кредитний договір № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року, підписаний не уповноваженою особою з боку банку та не містить істотних умов, що, на думку позивача, є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 911/1724/17 та розгляд справи призначено на 19.07.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 року розгляд справи відкладено на 02.08.2017 року.

В судові засідання 19.07.2017 року та 02.08.2017 року з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважені представники позивача у вказані судові засідання не з'явився.

Про день та час розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 114, 500.

18.07.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 17.07.2017 року, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що укладений між сторонами Кредитний договір № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 містить всі передбачені чинним законодавством України істотні умови, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Окрім того відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності згідно ст. 267 ЦК України. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

27.04.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи, які разом із супровідним листом б/н від 20.07.2017 року судом долучені до матеріалів справи.

02.08.2017 року через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити явку представників ТОВ «Хімбудпластмас» в судове засідання 02.08.2017 року, яке судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 02.08.2017 року сторонами суду не надано.

Розглянувши в судовому засіданні 02.08.2017 року клопотання позивача про відкладення розгляду справи суд зазначає, що за змістом cт. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Сторону в господарському процесі, крім керівника підприємства та організації, мають право представляти також адвокат та інші особи, які діють від її імені на підставі довіреності.

Крім того, згідно п.3.9.2. Постанови №18 господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Приймаючи до уваги вищевикладене та наявні на час проведення судового засідання 02.08.2017 року докази, за відсутності посилання у вказаному клопотанні на причини неможливості забезпечення явки в судове засідання іншого уповноваженого ТОВ «Хімбудпластмас» представника та жодних доказів такої неможливості, в задоволенні відповідного клопотання про відкладення розгляду справи судом відмовлено.

З огляду на вищевикладене, відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.08.2017 року проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 02.08.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (кредитор за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімбудпластмас» (позичальник за договором, позивач у справі) укладено кредитний договір № 2-0063/13/11-KL (далі - Кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого кредитор відкриває відновлювальну кредитну лінію в рамках якої надає позичальнику кредитні кошти окремими частинами на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної цим Договором граничної суми коштів (п.1.2), а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) та на умовах, визначених цим Договором.

За умовами п.1.2 Кредитного договору протягом всього періоду дії Кредитного договору максимальна заборгованість позичальника не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 5 000 000 (п'ять мільйонів) гривень.

Кредит надається з метою поповнення оборотних коштів позичальника, використання Кредиту на будь-які інші цілі, окрім зазначених в цьому Договорі, заборонено (п.1.3 Кредитного договору).

Згідно п. 1.4 Кредитного договору кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання Кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за Кредитом, встановлюється 08 вересня 2014 року.

Порядок надання Кредиту визначено п. 2.3. Кредитного договору, у відповідності до якого кредит надається шляхом перерахування банком коштів з відповідного внутрішньобанківського позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, в сумі, що буде зазначена в заявці на отримання вибірки.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору днем (моментом) надання вибірки вважається день перерахування банком коштів з відповідного внутрішньобанківського позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника в сумі відповідної вибірки.

У відповідності до п.2.3.4 Кредитного договору погашення заборгованості здійснюється за кожною наданою вибіркою в дату, зазначену, в акцептованій банком заявці, в межах 180 календарних днів, але в будь-якому випадку погашення заборгованості має відбутися не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту як він визначений згідно п.1.4 Кредитного договору.

За умовами п. 3.1 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти, що нараховуються на суму фактичної заборгованості позичальника за кредитом за фактичний строк існування заборгованості за кредитом з періодичністю, визначеною в п. 3.3. Кредитного договору. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту та не враховується день повного погашення заборгованості за кредитом; використовується річна процентна ставка в розмірі, зазначеному в п. 3.2. Кредитного договору, та приймається рік, що складається з фактичної кількості календарних днів у відповідному році 365 або 366 днів.

Згідно з п. 3.2. Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії Кредитного договору в розмірі 21,5% річних.

Відповідно до п.2.7 Кредитного договору у разі непогашення заборгованості за відповідною вибіркою згідно з п.2.3. Кредитного договору, фактична сума заборгованості за такою вибіркою вважається простроченою та переноситься на відповідний рахунок обліку простроченої кредитної заборгованості.

У відповідності до п. 3.4. Кредитного договору у разі порушення позичальником обов'язків, передбачених п.п. 5.2.3., п.п. 5.2.9 Кредитного договору, та/або в разі відхилення фактичного розміру кредитних оборотів позичальника за звітний квартал від значення, встановленого в п. 5.2.5. Договору понад 10%, розмір процентної ставки, встановлений згідно з п. 3.2 Кредитного договору, збільшується на 2% річних. Про факт збільшення розміру процентної ставки, а також дату, з якої остання вважається збільшеною, банк письмово повідомляє Позичальника.

Сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин, та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього Договору, та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом в межах Кредитного ліміту.

При цьому як погоджено сторонами в п. 5.2.9. Кредитного договору, протягом строку дії Договору позичальник погоджується та зобов'язується виконувати наступні умови щодо фінансових показників:

5.2.9.1. підтримувати співвідношення «ЕВІТ» до «Відсоткові витрати» на рівні більше або дорівнює 1,3 де :

(i) «ЕВІТ» - чистий дохід (рядок 030 звіту про фінансові результати) мінус собівартість реалізованих товарів (080), мінус інші операційні витрати (090)* мінус інші витрати (100)* плюс інші операційні доходи (040)* плюс інші доходи (050)*, усі рядки з позначкою * мають бути скореговані на операції не пов'язані з операційною діяльністю, операції, які компанія не контролює або не може очікувати у майбутньому (наприклад: разові операції, продаж основних засобів, переоцінка необоротних активів, списання кредиторської та дебіторської заборгованості, купівля та продаж валюти, курсової різниці, штрафи та пені, отримані та Сплачені відсотки, тощо);

(ii) «Відсоткові витрати» - показник контролюється показник контролюється на основі розшифровок до фінансової звітності позичальника, що надаються у відповідності до п. 5.2.3. Договору.

Окрім цього, як визначено сторонами в п.5.3 Кредитного договору, позичальник погоджується та зобов'язується утримуватись від вчинення дій, зазначених нижче, окрім випадків одержання на це попередньої письмової згоди кредитора, а саме:

5.3.1. не отримувати кредити, позики та їх різновиди, фінансову допомогу від третіх осіб, а також не надавати гарантії та/або поруки на користь третіх осіб;

5.3.2. не продавати, іншим чином не відчужувати, а так само не переводити, не передавати в довгострокову (понад 1 рік) оренду/найм/лізинг необоротні активи позичальника, балансова вартість яких перевищує 10 (десять) відсотків від загальної балансової вартості всіх необоротних активів позичальника;

5.3.3 утримуватись від будь-яких дій, спрямованих на припинення чи ліквідацію позичальника, а так само на припинення чи ліквідацію будь-яких юридичних осіб, власником істотної участі (10 (десять) і більше відсотків в статутному капіталі (фонді)) в яких є позичальник, та які виступають поручителями позичальника згідно з п.п. 1.5.1 п. 1.5 цього Договору;

5.3.4. не змінювати, а так само, не розпочинати нових основних видів своєї господарської (підприємницької) діяльності, а також не приймати аналогічних рішень в якості учасника (акціонера) по відношенню до будь-яких юридичних осіб, власником істотної участі (10 (десять) і більше відсотків в статутному капіталі (фонді)) в яких є позичальник, та які виступають поручителями позичальника згідно з п.п. 1.5.1. п. 1.5. цього Договору;

5.3.5. не закривати свої поточні рахунки, відкриті у Кредитора;

5.3.6. не змінювати структуру учасників (акціонерів) та розмір частки участі будь - якого з учасників (акціонерів) у статутному капіталі (фонді) позичальника та/або поручителя.

Згідно п. 10.8 Кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Вказаний Кредитний договір підписаний уповноваженими представниками сторін, а саме з боку кредитора підписаний за довіреністю від 22.05.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В., зареєстрованої в реєстрі за № 764, заступником начальника Управління по роботі з корпоративними клієнтами Департаменту по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_3, та з боку позичальника - директором ТОВ «Хімбудпластмас» ОСОБА_4, який діяв на підставі Статуту, та скріплений печатками сторін.

Окрім того, в зв'язку з порушенням п.5.2.9.1. Кредитного договору кредитор з 01.07.2014р. збільшив розмір процентної ставки, встановлений згідно з п. 3.2 Кредитного договору, на 2% річних, про що було повідомлено позичальника листом № 4503/3.1 від 23.07.2014 року.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що, на думку позивача, укладений між сторонами Кредитний договір №2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року не відповідає вимогам чинного законодавства , що згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Зокрема, в позовній заяві позивач зазначив, що укладений між сторонами Кредитний договір № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року не містить істотних умов, визначених чинним законодавством України, а саме не містить строку дії договору, положення про відповідальність банку як сторони, яка надає кредит, а також підписаний з боку банку особою, яка не мала на вчинення вказаних дій необхідних повноважень. Окрім того позивач в обґрунтування поданого позову посилається на те, що положення п.5.3 Кредитного договору обмежують права позичальника, та відповідачем здійснене неправомірне підвищення процентної ставки на 2% за користування кредитними коштами.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що укладений між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Банк Форум" як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімбудпластмас» як позичальником оспорюваний правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договору, який підпадає під правове регулювання норм глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

У відповідності до з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками (абзац 2 частина 1 статті 1046 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів частини 3 ст. 198 Господарського кодексу України встановлено, що відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено під час розгляду справи та сторонами не заперечувалось, що на виконання умов Кредитного договору кредитором згідно з заявками позичальника було надано останньому грошові кошти в загальній сумі 1 626 000,00 грн. (вибірки від 12.11.2013 року, 14.11.2013 року, 15.11.2013 року та 21.11.2013 року - по 300 000,00 грн., від 26.11.2013 року - 426 000,00 грн.).

Заперечень щодо обсягу та факту перерахування грошових коштів за Кредитним договором від сторін не надходило.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини 8 статті 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови є підставою вважати такий договір неукладеним, а не визнавати його недійсним.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Судом встановлено, що сторони визначили як строк дії Кредитного договору ? до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (пункт 10.8 статті 10 Кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ? до 08 вересня 2014 року (включно) (пункт 1.4 статті 1 Кредитного договору), так і строки виконання за кожною вибіркою - в дату, зазначену в акцептованій кредитором заявці, в межах 180 календарних днів, але в будь - якому випадку не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, та сплати процентів (пункт 3.3 статті 3 Кредитного договору).

Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15.

Щодо посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на той факт, що умови п.5.3 Кредитного договору обмежують права юридичної особи - позичальника, суд аналізуючи Кредитний договір як предмет спору, відзначає, що встановлення у договорі за згодою сторін додаткових зобов'язань для відповідача не суперечить приписам статей 6, 627 Цивільного кодексу України.

Отже, договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд, крім тих, що прямо заборонені законом. Наявність таких узгоджених умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, оскільки останні можуть бути змінені в установленому чинним законодавством порядку в процесі виконання договору.

Крім того, пунктом 10.1 Кредитного договору сторони обумовили, що укладенням цього договору сторони фіксують досягнення згоди з усіх його істотних умов і підтверджують відсутність жодних претензій одна до одної з цього приводу. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього Договору та інших його умов, і немає інших положень, усних чи письмових, крім тих, які містяться в цьому Договорі. Всі попередні заяви, угоди чи домовленості між сторонами щодо умов цього Договору втрачають силу з набранням чинності ним Договором.

Суд зазначає, що перелік додаткових зобов'язань клієнта у договорі спрямований, зокрема, на контролювання банком у визначених межах поточного та перспективного фінансового стану клієнта, упередження зменшення платоспроможності клієнта та, відповідно, на гарантування повернення наданих кредитних коштів. Такі зобов'язання не суперечать актам цивільного законодавства, а скріплення договору підписами та печатками уповноважених осіб, а також виконання умов цього договору наданням кредитних коштів за заявками позичальника на умовах, визначених даним Кредитним договором, та беззаперечне прийняття цих коштів свідчать про погодження та прийняття усіх умов оспорюваного Кредитного договору та відсутність обставин, які є підставою для визнання договору недійсним.

Окрім того суд звертає увагу, що діюче законодавство України не відносить положення про відповідальність кредитора до істотних умов кредитних договорів, відповідно, не передбачає обов'язку щодо включення такого пункту до договору, та може визначатися в договорі за згодою сторін у разі необхідності, отже посилання позивача на відсутність положень щодо відповідальності банку (кредитора) судом оцінюються критично та до уваги не приймаються.

Також зауважує, що питання щодо відповідальності за Кредитним договором можливо врегулювати за допомогою внесення змін до договору або укладання додаткової угоди до договору.

Пунктом 9.1. Кредитного договору встановлено, що будь - які зміни та/або доповнення до цього Договору набирають чинності лише якщо вони будуть оформлені письмово та підписані належним чином уповноваженими представниками сторін, окрім випадків, передбачених цим Договору.

Однак, документів на підтвердження звернення з пропозиціями про внесення відповідних змін до Кредитного договору позивачем не надано.

Стосовно доводів позивача про підписання оскаржуваного Кредитного договору неуповноваженою особою з боку відповідача - ПАТ «Банк Форум» суд відзначає, що на підтвердження повноважень особи, яка від імені банку підписала Кредитний договір № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року, відповідачем надано відповідну довіреність на ім'я заступника начальника Управління по роботі з корпоративними клієнтами Департаменту по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_3 від 22.05.2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. за реєстровим № 764, а також витяг з Єдиного реєстру довіреностей, згідно якого строк дії вказаної довіреності було припинено 21.03.2014 року, тобто на момент укладення оспорюваного Кредитного договору 09.10.2013 року довіреність була дійсною.

Доказів визнання скасування вказаної довіреності на дату укладення Кредитного договору, у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять.

При цьому у пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акту. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Цивільну дієздатність юридичної особи встановлено статтею 92 ЦК України. Так, за приписами частин першої і третьої ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тобто припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Таким чином, заперечення позивача щодо факту наявності у представника ПАТ «БАНК Форум» довіреності та повноважень, а також дійсності зазначеної довіреності судом до уваги не приймаються з огляду на ненадання позивачем належних та допустимих доказів її недійсності та підтвердження наведених підстав для заперечень.

Щодо посилання позивача як на підставу недійсності Кредитного договору на неправомірне підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами на 2% суд зазначає, що в силу приписів частини 1 та 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як зазначалось судом вище, у відповідності до п. 3.4. Кредитного договору у разі порушення позичальником обов'язків, передбачених п.п. 5.2.3., п.п. 5.2.9 Кредитного договору, та/або в разі відхилення фактичного розміру кредитних оборотів позичальника за звітний квартал від значення, встановленого в п. 5.2.5. Договору понад 10%, розмір процентної ставки, встановлений згідно з п. 3.2 Кредитного договору, збільшується на 2% річних. Про факт збільшення розміру процентної ставки, а також дату, з якої остання вважається збільшеною, банк письмово повідомляє позичальника.

Сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин, та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього Договору, та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом в межах Кредитного ліміту.

В свою чергу умови щодо фінансових показників, на які погодився позичальник під час укладення Кредитного договору, визначені пунктом 5.9.2 Кредитного договору.

Згідно п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Враховуючи умови оспорюваного Кредитного договору та фактичні обставини справи суд доходить висновку, що сторонами в Кредитному договорі погоджено процедуру зміни договору в частині розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та умови такої зміни без укладення при цьому додаткових договорів, а ненадання сторонами гарантій щодо незмінності відсоткової ставки протягом всього строку кредитування в будь-якому випадку не може трактуватися як право в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку.

Отже, з огляду на вищевикладене, твердження позивача щодо неправомірності збільшення розміру процентної ставки за умови погодженої сторонами процедури такої зміни та дотримання її кредитором - ПАТ «Банк Форум», спростовуються наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання недійсним Кредитного договору з цих підстав.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши укладений між сторонами Кредитний договір № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року, суд дійшов висновку, що він містить всі істотні умови, які визначені чинним законодавством України, зокрема, статтею 345 Господарського кодексу України, для договорів такого виду, та позивачем не доведено наявності підстав для визнання Кредитного договору № 2-0063/13/11-KL від 09.10.2013 року недійсним, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Хімбудпластмас» в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання Кредитного договору недійсним.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням наведеного, оскільки судом за матеріалами справи не встановлено порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, та позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, в зв'язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 21.08.2017 року.