ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"21" серпня 2017 р.Справа № 916/1565/17

Позивач: Державне підприємство „Управління відомчої воєнізованої охорони

Відповідач: ПАТ „Одеська теплоелектроцентраль

Про: визнання незаконними дій щодо розірвання договору, зобовязання продовжити дію договору та стягнення 98118,18 грн.

Суддя Демешин О. А.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: ОСОБА_1 арбітражний керуючий-ліквідатор, ОСОБА_2 - довіреність

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство „Управління відомчої воєнізованої охорони (далі - позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства „Одеська теплоелектроцентраль(далі відповідач) про визнання незаконними дії ПАТ «Одеська ТЕЦ» щодо розірвання з 29.05.2017 договору № 179 від 29.05.2014, укладеного між ПАТ «Одеська ТЕЦ» та ДП «Управління ВОХОР» на надання послуг охорони об'єкту; про зобов'язати ПАТ «Одеська ТЕЦ» продовжити дію договору № 179 від 29.05,2014, укладеного між ПАТ «Одеська ТЕЦ» та ДП «Управління ВОХОР» на надання послуг охорони об'єкту, до 01.08.2017р. та про стягнення з ПАТ «Одеська ТЕЦ» на користь ДП «Управління ВОХОР» збитки в сумі 98118,18 грн., понесені шляхом виплати звільненим працівникам компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Відповідач позов не визнав, про що зазначив у письмових запереченнях на позовну заяву.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до наказу Мінпаливенерго України № 480 від 08.10.2007 (із змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2007 за № 1262/14529, „Про організацію діяльності відомчої воєнізованої охорони Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ДП „Управління ВОХОР є відомчим спеціалізованим охоронним підприємством, яке створене відповідним рішенням Міненерговугілля України для забезпечення охорони об'єктів паливно-енергетичного комплексу, яке відповідає загальним до охоронного підприємства та спеціальним (технічним) вимогам щодо охорони цих об'єктів.

29.05.2014 року між Позивачем (виконавець) та Відповідачем (замовник) укладено Договір № 179, за яким Позивач здійснював охорону особливо важливого об'єкта електроенергетики ПАТ „Одеська ТЕЦ.

Як стверджує позивач в позовній заяві, 01.08.2014 року був підписаний акт прийому-передачі між ПАТ „Одеська ТЕЦ та ДП „Управління ВОХОР на підставі чого об'єкт було прийнято під охорону останнім, а працівники відомчої воєнізованої охорони, що перебували в штаті ПАТ „Одеська ТЕЦ згідно з вимогами чинного законодавства були переведені до ДП „Управління ВОХОР та зараховані до його штату.

В подальшому, між сторонами справи виникли розбіжності щодо закінчення строку дії договору на охорону Одеської ТЕЦ відомчою воєнізованою охороною Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, які полягають в тому, що ПАТ „Одеська ТЕЦ повідомило, що на примірнику акту прийому-передачі об'єкту під охорону Одеської ТЕЦ зазначена дата 29.05.2014р., а не 01.08.2014р., як на примірнику ДП „Управління ВОХОР.

Як вважає позивач, у зв'язку із достроковим розірванням договору ДП „Управління ВОХОР виплатила компенсацію звільненим працівникам за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 98118,18 грн.(80424,74 гри. - сума компенсації, 17693,44 грн. - сума єдиного соціального внеску, відомість додається). Ці витрати є незапланованими і при належному виконанні відповідачем договору позивач їх не повинен був понести у зазначеній сумі. Позивачем також понесено збитки у виді неотриманого прибутку.

Тому, Позивач просить суд:

- визнати незаконними дії ПАТ „Одеська ТЕЦ щодо розірвання з 29.05.2017 договору № 179 від 29.05.2014, укладеного між ПАТ „Одеська ТЕЦ та ДП „Управління ВОХОР на надання послуг охорони об'єкту.

- зобов'язати ПАТ „Одеська ТЕЦ продовжити дію договору № 179 від 29.05,2014, укладеного між ПАТ „Одеська ТЕЦ та ДП „Управління ВОХОР на надання послуг охорони об'єкту, до 01.08.2017.

- стягнути з ПАТ „Одеська ТЕЦ на користь ДП „Управління ВОХОР збитки в сумі 98118,18 грн., понесені шляхом виплати звільненим працівникам компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Відповідач позов не визнав, вказавши у письмових запереченнях на позовну заяву, що договір припинив свою дію 29.05.2017 року, а тому вимоги Позивача безпідставні.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору, відповідно ст. 3 ЦК України.

Згідно п. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України.

Аналогічні положення містить і ГК України.

Згідно ч. 2 ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів. Невиконання своїх зобов'язань за умовами договору є підставою виникнення відповідальності.

У ч. 2 ст. 193 Господарського Кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Згідно із ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 628, ст. 629 Цивільного Кодексу України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір є обов'язковим до виконання сторін.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як було зазначено, Між ПАТ „Одеська ТЕЦ та ДП „Управління відомчої воєнізованої охорони було укладено договір № 179 від 29.05.2014 року.

Відповідно до п.2.1. Договору ПАТ „Одеська ТЕЦ доручає, а ДП „Управління відомчої воєнізованої охорони зобов'язується виконувати комплекс заходів власними силами та засобами, необхідними для збереження цілісності охоронюваних об'єктів, а також з використанням технічних засобів охорони і комплексних систем безпеки Замовника в період часу і на умовах, визначених цим Договором, а ПАТ „Одеська ТЕЦ зобов'язувалась прийняти та оплатити ці послуги.

Відповідно до п. 10.1. Договору, договір вступає в силу з моменту підписання акту здачі-приймання об'єкту під охорону та діє протягом 36 місяців.

В матеріалах справи наявна копія Акту прийому-передачі обєктів оборони від 01.08.2014 року, завірена представником Позивача. З огляду на вказаний Акт спірний Договір повинен припинити свою дію 01.08.2017 року, шляхом укладання акту прийому-передачі обєктів охорони від Позивача Відповідачу.

Проте, суд враховує, що Відповідачем надано завірену копію Акту прийому-передачі обєктів оборони від 29.05.2014 року, з огляду на який спірний Договір повинен припинити свою дію 29.05.2017 року, шляхом укладання акту прийому-передачі обєктів охорони від Позивача Відповідачу. Оригінал вказаного акту досліджено судом у судовому засіданні 21.08.2017р.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи надано копію Акту прийому-передачі обєктів оборони Позивачем Відповідачу від 29.05.2017 року та Акт надання послуг № 217, складений сторонами 29.05.2017 року з кінцевою датою надання послуг з охорони 29.05.2017 року.

Отже, згідно акту прийому-передачі об'єктів охорони до Договору від 29.05.2014 року, на підставі п. 4.1.2. Договору, було передано об'єкти охорони, а саме об'єкти ПАТ "Одеська ТЕЦ" до ДП „Управління відомчої воєнізованої охорони під охорону.

А згідно акту прийому-передачі об'єктів охорони від 29.05.2017 року було повернуто об'єкти охорони, а саме від ДП „Управління відомчої воєнізованої охорони до ПАТ „Одеська ТЕЦ.

Отже, Договір № 179 від 29.05.2014 року припинив свою дію 29.05.2017 року за згодою сторін, шляхом підписання Акту прийому-передачі об'єктів охорони від 29.05.2017 року, у відповідності до п. 10.1. Договору.

Крім того, суд враховує що Листом від 18.05.2017 № 01/06-653, ПАТ „Одеська ТЕЦ повідомила Управління відомчої воєнізованої охорони, про те, що у зв'язку із закінченням строку дії договору 29.05.2017 року, ПАТ Одеська ТЕЦ просить повернути згідно з актом приймання-передачі майно, прийнято під охорону. Згідно поштової розписки ДП „Управління відомчої воєнізованої охорони отримало цей лист 23.05.2017 року, тобто завчасно до закінчення строку дії Договору.

Тому, будь які твердження Позивача про дострокове розірвання спірного Договору з боку Відповідача є безпідставними.

Щодо тверджень Позивача про порушення вимог ст. 19 Закону України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року № 575/97, Постанову Кабінету Міністрів України від 28.07.2003 року № 1170.

Закон України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року № 575/97, втратив чинність на підставі Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року № 2019, крім окремих положень, щодо визначення понять.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2003 року № 1170, яка була прийнята на виконання ст. 19 Закону України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року № 575/97, було віднесено ПАТ «Одеська ТЕЦ» до важливих об'єктів електроенергетики, який-підлягає, охороні відомчою воєнізованою охороною у взаємодії зі спеціалізованими підрозділами інших центральних органів виконавчої влади.

Враховуючи, що Постанова Кабінету Міністрів України від 28.07.2003 року № 1170 була прийнята на виконання та реалізацію ст. 19 Закону України «Про електроенергетику» від 16 жовтня 1997 року, № 575/97, який втратив чинність, то відповідно ця Постанова КМУ не може застосовуватися, у зв'язку із припиненням дії того, на реалізацію чого вона приймалась.

Тому, посилання на нормативно-правові акти, які втратили свою чинність є безпідставними та не можуть застосовуватись при врегулюванні правовідносин.

Також, суд не вбачає підстав для продовження строку дії Договору, який припинено за згодою сторін, про що зазначено вище.

Позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачений діючим законодавством (зобов'язання однієї Сторони Договору продовжити строк дії Договору, після його припинення та погодження іншої Сторони з таким припиненням), не відповідає способам захисту прав, передбаченим ст. 16 ЦК України, тому судом він не може бути застосований. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтні 2012 року№6-110цс12.

Щодо вимоги про стягнення збитків, суд вважає її безпідставною, оскільки вона є похідною від правової позиції Позивача про дострокове розірвання Договору з боку Відповідача.

Так, Позивач вважає, що у зв'язку із достроковим розірванням договору ДП „Управління ВОХОР виплатила своїм звільненим працівникам компенсацію невитрачених відпусток на суму 98 118,18 грн., що є збитками, які підлягають стягненню з ПАТ „Одеська ТЕЦ.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір е обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до вимог ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкта права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, якби управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) суб'єкта, на який передбачається покласти відповідальність; наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; вина правопорушника.

Сукупність зазначених умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на суб'єкта є складом цивільного правопорушення.

Позивач має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, але й сам факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і шкодою. Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності певних передбачених законом умов. їх сукупність утворює склад цивільною правопорушення, який і є підставою для настання цивільно-правової відповідальності.

Виходячи з наведених положень законодавства та враховуючи викладені вище обставини, суд робить висновок про те, що відсутнє цивільне правопорушення з боку ПАТ „Одеська ТЕЦ, оскільки відсутня протиправна поведінка з боку Відповідача щодо припинення дії договору (строк дії Договору сплинув через 36 місяців з моменту складання акту приймання - передачі об'єктів відповідно до п. 10.1 Договору), відсутня вина з боку ПАТ „Одеська ТЕЦ (строк дії Договору було встановлено в Договорі, що підписано з боку Позивача та Відповідача, акт повернення об'єкту охорони від 29.05.2017 року та акт наданих послуг від 29.05.2017 також підписано з боку Сторін).

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.95 ГПК України.

Суддя О.А. Демешин