РІШЕННЯ

26 липня 2017 рокуСправа № 921/399/17-г/14

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскор-Україна" вул. Бродівська, 44, м.Тернопіль, 46400

до відповідача ОСОБА_1 підприємницької діяльності-фізичної особи підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_1

про cтягнення заборгованості в сумі 78 698,56 грн., з них: 54 240 грн. - боргу з оренди, 6 682,30 грн. - пені, 1000 грн. - штрафу, 16 041,54 грн. - втрат від інфляції, 734,72 грн. - 3% річних.

за участю представників сторін:

позивача : ОСОБА_3, довіреність №б/н, від 03.01.17р.

відповідача : не з'явився.

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аскор-Україна" звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 підприємницької діяльності-фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в загальній сумі 78 698,56 грн.

Ухвалою від 27.06.2017р. суд визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви і, як наслідок, порушив провадження по справі та розгляд останньої призначив на 12.07.2017р.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на неналежне виконання його контрагентом умов договору оренди №б/н, в частині своєчасної та повної оплати орендних платежів, зважаючи на що у відповідача виникла заборгованість, сума якої, з урахуванням штрафних санкцій, заявлена до стягнення у судовому порядку.

Разом з тим, 21.07.2017 р. від господарського товариства надійшла заява, в порядку ст.22 ГПК України, про збільшення загального розміру позовних вимог, зокрема щодо заявлених до стягнення сум боргу, інфляційних втрат та 3% річних, разом з тим зменшення розміру пені.

Як роз'яснено у п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Розглянувши дану заяву, суд вважає, що остання подана у відповідності до вимог процесуального законодавства, не порушує будь-чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, а тому приймається судом, з огляду на що спір розглядається з її урахуванням.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, витребуваних судом документів, у тому числі відзиву на позов, не подав, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, в порядку ст.ст.64, 87 ГПК України та п.3.9.1 постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Зокрема, рекомендоване повідомлення про вручення господарюючому суб'єкту поштового відправлення, а саме ухвали про порушення провадження по справі, повернулось на адресу суду з відміткою "вручено особисто" 04.07.2017 р.

Як наслідок, зважаючи, що явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалася, даний спір вирішується судом за правилами, що викладені у ст.75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

За відсутності відповідного клопотання, в порядку ст.81-1 ГПК України, технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідній ухвалі та формулярі (протоколі) судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника позивача, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Із даною правовою нормою кореспондуються і положення статті 174 ГК України, за якою господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як слідує із матеріалів справи, 01 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аскор-Україна" (Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_2 (Орендар) було укладено договір оренди №б/н, відповідно до п.1.1. якого Орендодавець надає Орендарю в оренду торгове місце (відділ) за №15-16Ц (інвентарн. №12-18), площею 55,90 кв.м., що розташоване у ринковому комплексі "Тернопіль" за адресою майдан Перемоги, 4 в м. Тернополі для влаштування перукарського салону, а Орендар зобов'язується прийняти орендоване майно та своєчасно і у повному обсязі здійснювати сплату Орендодавцеві орендних платежів в порядку і на умовах, що визначені цим договором.

Торгове місце передається в оренду без складання сторонами акту прийняття-передачі. Факт вступу Орендаря в користування торговим місцем визначається моментом підписання даного договору. За даним договором акти виконаних робіт (наданих послуг) не складаються (п.1.2. Договору).

У п.2.2. угоди контрагенти обумовили, що розмір орендних платежів погоджено сторонами та становить 2500 грн. в місяць з ПДВ, які підлягають сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності Орендаря. Сплата коштів за даним договором проводиться Орендарем самостійно на розрахунковий рахунок Орендодавця наперед у термін з 25-го до 31-го числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата. Сплата орендної плати за перший місяць оренди проводиться в термін не пізніше 10 календарних днів з моменту підписання договору.

Згідно до п.3.2 укладеного правочину, Орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати передбачені даним договором платежі, нараховану Орендодавцем та виставлену до сплати пеню, штрафи, якщо такі не були утримані Орендодавцем самостійно.

Відповідно до п.8.1. договору Орендодавець є власником нежитлового приміщення №89 по майдану Перемоги, 4 у м. Тернополі, в якому розміщений ринковий комплекс "Тернопіль".

У п.8.2. правочину контрагентами погоджено, що Договір укладено сторонами з терміном дії з 01 вересня 2012 року до 31 грудня 2013 року. Сторони домовились про те, що термін дії договору автоматично пролонговується на наступний термін і на тих же умовах за відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії такого договору за 10 днів до його закінчення. Наявні у справі банківські виписки про сплату коштів та Додаткова угоду №1 від 31.01.2017 вказують на те, що договірні зобов'язання, на умовах укладеного 01.01.2012 р. правочину, існували між учасниками спору до 01.02.2017 року.

В подальшому, обома сторонами було підписано Додаткову угоду №1 від 31.01.2017 року до Договору оренди №б/н від 01.09.2012 року, згідно якої п.2.2. договору викладено у наступній редакції: розмір орендних платежів погоджено сторонами та становить 3170 грн. в місяць з ПДВ, які підлягають сплаті незалежно від результатів провадження господарської діяльності Орендаря. Сплата коштів за даним договором проводиться Орендарем самостійно на розрахунковий рахунок Орендодавця наперед у термін з 25-го до 31-го числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата. Сплата орендної плати за перший місяць оренди проводиться в термін не пізніше 10 календарних днів з моменту підписання договору.

Дана Додаткова угода №1 вступає в силу з 01 лютого 2017 р. та є невід'ємною частиною Договору оренди.

Як вказує позивач, на виконання своїх договірних зобов'язань, ним передано відповідачу в орендне користування торгове місце №15-16Ц без складання акту приймання-передачі (п.1.2. договору).

Проте, як вказано у позовній заяві, відповідачем своєчасно не виконувались зобов'язання з оплати орендних платежів в період дії договору, а тому, з врахуванням часткових проплат, за період з вересня 2015 року по червень 2017 року включно, загальна сума основного боргу по орендній платі складає 57 410 грн., зокрема:

- за вересень 2015 року у розмірі 1560 грн.;

- за період з жовтня 2015 року по січень 2017 року у розмірі 40 000 грн.;

- за період з лютого 2017 року по червень 2017 року включно у розмірі 15 850 грн.

Судом досліджено у засіданні виписки із банківських рахунків позивача, на які від приватного підприємця надходили кошти в рахунок оплати орендних платежів.

При цьому суд вважає правомірним зарахування господарським товариством даних коштів спочатку на погашення заборгованості за попередні звітні періоди. Адже такі дії повністю узгоджуються із законодавчим принципом свободи договору та домовленостями, які сторони закріпили у пункті 2.2 Договору, згідно до якого при надходженні оплати від Орендаря, спочатку погашається сума орендних платежів за заборгований період, та в останню чергу - орендні платежі за поточний період .

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

У свою чергу, правовідносини пов'язані з орендою (наймом) регулюються положеннями глави 58 ЦК України та параграфом 5 глави 38 ГК України.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (не споживна річ).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 286 ГК України).

Згідно ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, умовами укладеного правочину передбачено сплата коштів за даним договором проводиться наперед у термін з 25-го до 31-го числа місяця, що передує місяцю, за який проводиться оплата.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, сума основної заборгованості перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 57 410 грн., яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу за період з 08.12.2016 р. по 24.07.2017 р. нараховані 3 % річних в сумі 946,05 грн. та за період з січня 2015 року по червень 2017 року інфляційні втрати в сумі 17 573,29 грн.

Відповідно до п. 1.12. постанови Пленуму ВГСУ № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, суд вважає, що до стягнення підлягають інфляційні втрати у розмірі 17 573,29 грн.

Здійснивши перерахунок суми 3% річних суд вважає що стягненню підлягає 926,66 грн. В решті позовних вимог у цій частині суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 7.5. Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати, яка передбачена п.2.2. даного договору, Орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. Крім цього, за порушення договірних умов Орендар сплачує за письмовою вимогою Орендодавця штраф у розмірі 1000 грн. за кожний випадок порушення.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу за період з 01.08.2016 р. по 24.07.2017 р. нарахована пеня в сумі 3390,60 грн.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши правильність здійснених господарським товариством нарахувань в межах періодів існування заборгованості та відповідність наданого розрахунку приписам ЦК України, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 3387,44 грн. В решті позовних вимог у цій частині суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Також, позивачем відповідно до пункту 7.5. договору нараховано штраф у розмірі 1000 грн.

Судом враховано, що пеня та штраф є окремими видами відповідальності і їх одночасне стягнення не суперечить нормам чинного законодавства.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України. Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

А тому, позовні вимоги в частині стягнення штрафу підлягають до задоволення в повному обсязі.

З наведеного в сукупності, позов підлягає до задоволення частково.

У відповідності до ст.ст. 44,49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору при частковому задоволенні позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1, 2, 4, 12, 20, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємницької діяльності-фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аскор-Україна" (вул. Бродівська, 44, м.Тернопіль, 46400, ід. код 24627614) - 57 410 (п'ятдесят сім тисяч чотириста десять) грн. боргу з оренди; 3 387 (три тисячі триста вісімдесят сім) грн. 44 коп. пені; 1 000 (одну тисячу) грн. штрафу; 17 573 (сімнадцять тисяч п'ятсот сімдесят три) грн. 29 коп. інфляційних втрат; 926 (дев'ятсот двадцять шість) грн. 66 коп. 3% річних та 1 672 (одну тисячу шістсот сімдесят дві) грн. 21 коп. в рахунок повернення судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 28.07.2017 р.

Суддя О.В. Руденко