РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2017Справа №910/9651/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Вест Файненс Кредит Банк"

про стягнення 227947,72 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_4 (договір № ФБ-3/17 від 20.03.2017)

від відповідача: Лисенко О.П. (довіреність № 4 від 22.01.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Вест Файненс Кредит Банк" (відповідач) 216 608,00 грн., з яких: 191 034,86 грн. - суми безпідставно стягнутих грошових коштів, 9965,22 грн. - пені,7739,80 грн. - інфляційних втрат, 1868,48 грн. - 3% річних, 6000,00 грн. - збитків (витрат на проведення почеркознавчого дослідження).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на безпідставність списання банком з рахунку позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 191034,86 грн. в рахунок погашення заборгованості фізичної особи ОСОБА_1 за кредитним договором №63-598/08-КФ від 26.08.2008, оскільки жодних розпоряджень на списання зазначених коштів з рахунку позивач не надавав, Загальних умов надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності з умовами про договірне списання не підписував.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 16.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9651/17 та призначено її до розгляду на 20.07.2017.

17.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

20.07.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що договір банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 було підписано з боку позивача, а тому позивач був ознайомлений з усіма умовами надання банківських послуг. Також відповідач стверджує, що позивачем не заперечується факт наявності заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач звертався до відповідача із запитом про надання довідки про стан боргу за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 20.07.2017 відкладено розгляд справи №910/9651/17 на 15.08.2017.

07.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить суд витребувати у відповідача оригінал договору банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 з загальними умовами.

08.08.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи по справі.

15.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про визнання неналежними доказами надані відповідачем документи щодо виконання кредитного договору №63-598/08-КФ від 26.08.2008.

В судовому засіданні 15.08.2017 суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.

Також в судовому засіданні 15.08.2017 представники сторін заявили спільне клопотання про продовження строку вирішення спору у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 15.08.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/9651/16 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 31.08.2017.

29.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивачем окрім іншого зазначено, що за договором банківського рахунку №5903 від 06 червня 2016 року, не передбачено договірного списання з рахунку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитними договорами фізичної особи громадянина Туреччини ОСОБА_1.

30.08.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові пояснення та документи по справі.

30.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні 31.08.2017 суд розглянувши заяву позивача про збільшення позовних вимог дійшов висновку про наступне.

У заяві про збільшення позовних вимог позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 191 034,86 грн. - суми безпідставно стягнутих грошових коштів, 16497,04 грн. - пені, 11322,63 грн. - інфляційних втрат, 3093,19 грн. - 3 % річних, 6 000,00 грн. - збитків (витрат на проведення почеркознавчого дослідження).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заява позивача про збільшення позовних вимог відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у даній заяві та відповідно має місце нова ціна позову.

Також в судовому засіданні 31.08.2017 представник позивача підтримав подане до суду 15.08.2017 клопотання про визнання неналежними доказами надані відповідачем документи щодо виконання кредитного договору №63-598/08-КФ від 26.08.2008.

Однак, суд відхилив зазначене клопотання позивача, оскільки питання належності та допустимості доказів у справі вирішується виключно судом під час вирішення спору у справі, а не за клопотанням сторони.

Представник позивача в судовому засіданні 31.08.2017 надав суду пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.08.2017 проти позовних вимог заперечив, надав пояснення по суті заперечень.

В судовому засіданні 31.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.06.2016 між Публічним акціонерним товариством "Вест Файненс Кредит Банк" та фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку № 5903, згідно з яким на умовах цього договору банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_2 в національній валюті та здійснює його розрахунково-касове обслуговування і надає пов'язані з цим послуги.

Відповідно до п. 7 договору (Розділу 2 "Загальні умови надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності"), підписанням цього договору клієнт доручає та уповноважує банк, в порядку договірного списання, утримувати плату за виконані банком операції, надані послуги по розрахунково-касовому обслуговуванню та відшкодовувати витрати банку, понесені ним при здійсненні розрахунково-касового обслуговування клієнта, а також здійснювати списання іншої заборгованості, яка може виникнути у клієнта перед банком, в національній та/або іноземній валютах, в сумі, необхідній для сплати послуг та/або відшкодування витрат банку, або списання помилково перерахованих клієнту коштів.

16.02.2017 згідно із платіжним дорученням №8928 від 16.02.2017 відповідачем було списано з рахунку № НОМЕР_2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, відкритого відповідно до договору банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 грошові кошти у розмірі 191034,86 грн. з призначенням платежу: списання коштів на підставі п. 7 договору банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 для погашення простроченої заборгованості ОСОБА_1 (НОМЕР_1) по кредитному договору № 63-598/08-КФ від 26.08.2008.

20.02.2016 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно списаних з рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 коштів.

Оскільки відповідач не повернув позивачу списаних з його рахунку коштів у сумі 191034,86 грн., позивачем у судовому порядку заявлено про стягнення з відповідача вказану суму грошових коштів.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на безпідставність списання банком з рахунку позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 191034,86 грн. в рахунок погашення заборгованості фізичної особи ОСОБА_1 за кредитним договором №63-598/08-КФ від 26.08.2008.

Як зазначено позивачем, за договором банківського рахунку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 №5903 від 06.06.2016, не передбачено договірного списання для погашення заборгованості за кредитними договорами фізичної особи громадянина Туреччини ОСОБА_1, будь-яких додаткових угод, довіреностей на списання грошових коштів позивачем укладено не було.

Позивач стверджує, що жодних розпоряджень на списання зазначених коштів з рахунку позивач не надавав, загальних умов надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, в тому числі щодо умов про договірне списання не підписував та не отримував оригіналу договору про відкриття банківського рахунку, про що свідчить відсутність другого підпису на першій сторінці договору банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 у графі "другий примірник договору (Розділ 1 та Розділ 2) отримав.. "

В підтвердження обставин наведених у позові, позивачем до позову додано висновок за №2234 від 24.05.2017 почеркознавчого дослідження підписів від імені ОСОБА_1 складений за результатами дослідження проведеного експертом Київської незалежної судово-експертної установи Кривошеїною О.П., відповідно до якого встановлено, що підписи, зображення яких містяться під текстом кожного аркуша наданої на дослідження електрофотокопії "Загальних умов надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності" (розділ 2) від 06.06.2016 виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1.

У зв'язку із проведенням вказаного почеркознавчого дослідження позивачем на рахунок Київської незалежної судово-експертної установи сплачено 6000,00 грн., в підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів позовної заяви копію квитанції №0.0.768075059.2. З урахуванням наведеного позивачем заявлено до стягнення 6 000,00 грн. - збитків, що становлять суму витрат на проведення почеркознавчого дослідження.

На підставі абз. 2 п. п. 32.3.2. п. 32.3 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" позивачем заявлено до стягнення 16497,04 грн. пені нараховану за період з 16.02.2017 по 31.08.2017.

Згідно із ст. 625 ЦК України позивачем, також нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати у розмірі 11322,63 грн. та 3 % річних у розмірі 3093,19 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як встановлено судом між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016, відповідно до умов якого банк відкриває позивачу поточний рахунок № НОМЕР_2 в національній валюті, здійснює його розрахунково-касове обслуговування та надає пов'язані з цим послуги.

Копія договору банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 міститься в матеріалах справи та оригінал даного було оглянуто судом в судовому засіданні 31.08.2017. На кожній сторінці вказаного договору містяться підписи від імені позивача.

Згідно із умовами договору банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 даний договір складається із двох розділів: Розділ 1 "Загальні умови банківського рахунку" та Розділ 2 "Загальні умови надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності", які нерозривно пов'язані між собою та нерозривно функціонують як єдиний документ. Використання в подальшому в тексті терміну "договір" означає Розділ 1 та Розділ 2 в сукупності.

У відповідності до п. 3 договору банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 (розділ 1), даний договір підписується сторонами шляхом підписання та скріплення печатками сторін (за наявності печатки у клієнта) цього аркушу розділу 1, інші аркуші не потребують окремого (додаткового) підписання сторонами та є чинними для обох сторін. Підпис клієнта (позивача) на цьому аркуші договору свідчить про те, що він у письмовій формі ознайомлений з загальними умовами надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та з тарифами банку, що діють у банку, які клієнту роз'яснені та з якими він погоджується у повному обсязі.

Отже, сторонами погоджено те, що загальні умови надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності (розділ 2) договору банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 не потребують окремого (додаткового) підписання сторонами, а умови даного договору є чинними для обох сторін.

За таких обставин заперечення позивача щодо підпису на загальних умовах надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності (розділ 2) не відповідають дійсним обставинам справи.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

У пункті 2 постанови Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що не може вважатися актом судової експертизи висновок спеціаліста, наданий заявникові (юридичній чи фізичній особі) на підставі його заяви, - навіть якщо відповідний документ має назву "висновок судового експерта" або подібну до неї, оскільки особа набуває прав та несе обов'язки судового експерта тільки після одержання нею ухвали про призначення експертизи.

З огляду на зазначене, наданий позивачем висновок почеркознавчого дослідження підписів від імені ОСОБА_1 за №2234 від 24.05.2017 складений експертом Київської незалежної судово-експертної установи Кривошеїною О.П., не приймається до уваги в якості доказу, оскільки вказаний висновок складено на замовлення представника позивача, а особа, яка проводила дослідження та складала висновок, не попереджувалась про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15, прийняту колегією суддів Судової палати у цивільних справах, то суд зазначає, що вказана постанова містить правові висновки у правовідносинах сторін щодо збільшення строку позовної давності, а тому не підлягає застосуванню у даному спорі.

Частиною 1 статті 1067 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

Статтею 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У п. 1.38 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" №2346-III від 05.04.2001 визначено, що списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Згідно із п. 1.32 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платником визначається особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Стаття 26.1. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Згідно із п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

В пункті 7 договору (Розділу 2 "Загальні умови надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності") сторони погодили, що підписанням цього договору клієнт доручає та уповноважує банк, в порядку договірного списання, утримувати плату за виконані банком операції, надані послуги по розрахунково-касовому обслуговуванню та відшкодовувати витрати банку, понесені ним при здійсненні розрахунково-касового обслуговування клієнта, а також здійснювати списання іншої заборгованості, яка може виникнути у клієнта перед банком, в національній та/або іноземній валютах, в сумі, необхідній для сплати послуг та/або відшкодування витрат банку, або списання помилково перерахованих клієнту коштів.

Як підтверджено матеріалами справи, 16.02.2017 згідно із платіжним дорученням №8928 від 16.02.2017 відповідачем було списано з рахунку № НОМЕР_2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, відкритого відповідно до договору банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 грошові кошти у розмірі 191034,86 грн. з призначенням платежу: списання коштів на підставі п. 7 договору банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 для погашення простроченої заборгованості ОСОБА_1 (НОМЕР_1) по кредитному договору № 63-598/08-КФ від 26.08.2008.

Судом встановлено, що 26.08.2008 між Закритим акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (відповідач у справі) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 63-598/08-КФ, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 169 540,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2013 по справі №2610/29580/2012 встановлено порушення ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 63-598/08-КФ від 26.08.2008 та вирішено стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк" заборгованість у розмірі 149228,22 грн.

Згідно із постановою державного виконавця державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві від 11.04.2016, виконавчий лист №2610/29580/2012 виданий 12.09.2013 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк" заборгованості у розмірі 149228,22 грн. та 1492,28 грн. судового збору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", було повернуто стягувачу.

З наведеного вбачається, що кредитний договір №63-598/08-КФ від 26.08.2008, заборгованість за яким списано з рахунку позивача, був укладений з фізичною особою ОСОБА_1.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Згідно із ч. 1 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Однак, в пункті 7 договору банківського рахунку (Розділу 2 "Загальні умови надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності") передбачено право договірного списання лише з рахунку клієнта, яким в договорі визначено суб'єкта господарювання фізичну особу-підприємця ОСОБА_1, а не фізичну особу ОСОБА_1.

При цьому, зі змісту даного пункту договору банківського рахунку вбачається, що банку надано право на договірне списання плати за виконані банком операції, надані послуги по розрахунково-касовому обслуговуванню та витрат банку, понесених при здійсненні розрахунково-касового обслуговування клієнта, а також іншої заборгованості, яка може виникнути у клієнта перед банком у сумі, необхідній для сплати послуг та/або відшкодування витрат банку, або списання помилково перерахованих клієнту коштів. Тобто, умовами договору банківського рахунку передбачено договірне списання сум пов'язаних із даним договором, в той час як положень щодо списання сум заборгованості за кредитними договорами договір банківського рахунку не містить.

Отже, за договором банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 не передбачено договірного списання з рахунку клієнта фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитними договорами, в тому числі укладеними із фізичною особою.

При цьому, кредитний договір №63-598/08-КФ від 26.08.2008 укладено з ОСОБА_1 як фізичною особою не для мети здійснення господарської діяльності фізичної особи-підприємця, реєстрація якого, в свою чергу, відбулася вже після укладення кредитного договору - 05.04.2016.

Окрім іншого, як вбачається із змісту п. 11.3., п. 11.4. кредитного договору № 63-598/08-КФ від 26.08.2008, передбачено право банку на договірне списання платежів згідно із цим кредитним договором з рахунку позичальника за НОМЕР_3 та інших рахунків позичальника - фізичної особи ОСОБА_1. Умовами кредитного договору не передбачено можливості здійснювати списання заборгованості за вказаним кредитним договором за рахунок коштів фізичної особи - підприємця, що знаходяться на рахунку за договором банківського рахунку.

З урахуванням вищенаведеного, відповідач безпідставно здійснив списання коштів з рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, відкритого згідно з договором банківського рахунку № 5903 від 06.06.2016 у сумі 191034,86 грн. для погашення заборгованості по кредитному договору №63-598/08-КФ від 26.08.2008, укладеного з фізичною особою ОСОБА_1.

Наведені висновки суду узгоджується із правовою позицією Вищого господарського суду України викладеною у постанові від 17 квітня 2013 року по справі № 18/2105/12.

Приписами статті 1073 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 32.3.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи наведене та приписи наведених норм, оскільки договором банківського рахунку №5903 від 06.06.2016 не передбачено договірного списання для погашення заборгованості за кредитними договорами фізичної особи; право на договірне списання грошових коштів з банківських рахунків позивача за наявності заборгованості фізичної особи ОСОБА_8 перед відповідачем не передбачено також і кредитним договором №63-598/08-КФ від 26.08.2008, то за висновками суду списання коштів з рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у сумі 191034,86 грн. для погашення кредитної заборгованості фізичної особи ОСОБА_1 відбулося без достатніх правових підстав.

Оскільки, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявність правових підстав списання спірних грошових коштів у сумі 191034,86 грн. з рахунку позивача, то вказані грошові кошти, які отримані відповідачем без достатніх правових підстав, підлягають поверненню позивачу.

З огляду на вищенаведене, у зв'язку з відсутністю доказів на спростування позовних вимог позивача, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 191 034,86 грн. - суми безпідставно стягнутих грошових коштів.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача, у редакції заяви про збільшення позовних вимог, 16497,04 грн. - пені (за період з 16.02.2017 по 31.08.2017), 11322,63 грн. - інфляційних втрат (за період з березня 2017 року по липень 2017 року) та 3093,19 грн. - 3 % річних (за період з 16.02.2017 по 31.08.2017).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, згідно із п. 32.3.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

На підставі п. 32.3.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" позивачем, згідно із відомостями що містяться на офіційному сайті банку, здійснено нарахування пені за ставкою у розмірі процентної ставки встановленої за короткостроковими кредитами, що надаються під заставу депозиту, у розмірі +3% до процентної ставки за депозитним вкладом за умови, що валютою кредиту та валютою депозиту є гривня. За розрахунками наведеними у позові та заяві про збільшення позовних вимог, позивач здійснює нарахування пені у відповідності до процентної ставки, яка розрахована як мінімальний розмір відсотків за депозитом, строком на три місяці (фактичний строк заборгованості), 13% + 3% до процентної ставки, що в сукупності складає 16% пені. Відповідачем заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку пені не наведено.

У пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Умовами п. 32.3.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що нарахування пені здійснюється за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника.

За таких обставини, приписами наведеної вище норми закону передбачено інший період нарахування пені, аніж шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Перевіривши розрахунок пені судом встановлено, що розмір пені є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума пені у розмірі 16497,04 грн., що заявлена позивачем до стягнення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

З огляду на позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 01.10.2014 по справі № 6-113цс14, згідно із якою, якщо зобов'язання зводиться до сплати грошей, то відповідно є грошовим зобов'язанням, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованими.

Розрахунок 3% річних у сумі 3093,19 грн. є арифметично вірним, у зв'язку із чим вимоги у цій частині підлягають задоволенню повністю.

Також, перевіривши розрахунок інфляційних втрат суд встановив, що розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Проте, оскільки як зазначалось судом вище, позивач у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявляв клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 11322,63 грн., що заявлена позивачем до стягнення, у зв'язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення 6000,00 грн. - збитків, що становлять суму витрат на проведення почеркознавчого дослідження, то суд зазначає наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою встановлено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобов'язаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобов'язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв'язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Однак, матеріали справи не містять доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між здійсненням відповідачем списання з рахунку позивача коштів та завданням позивачеві збитків у розмірі 6000,00 грн., які понесені у зв'язку із проведенням експертом Київської незалежної судово-експертної установи Кривошеїною О.П. почеркознавчого дослідження, замовленого за особистим волевиявленням позивача.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення збитків у розмірі 6000,00 грн. визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Вест Файненс Кредит Банк" (01030, м. Київ, вулиця Леонтовича, будинок 4, літера А, А1, ідентифікаційний код 34575675) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 191034,86 грн. - суму безпідставно стягнутих грошових коштів, 16497,04 грн. - пені, 11322,63 грн. - інфляційних втрат, 3093,19 грн. - 3% річних та судові витрати у розмірі 3329,22 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04.09.2017.

Суддя С.О. Турчин