ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2017 р. Справа № 922/925/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Камишева Л.М. , суддя Шутенко І.А.
при секретарі Міракові Г.А.,
за участю представників:
прокурора Чалого М.Г.- на підставі довіреності від 19.05.2017р. №07-263-17;

від 1-го позивача - Пономаренка В.І. - на підставі довіреності від 26.12.2016р. №220/469/д;

від 2-го позивача - Сумцової Н.В. - на підставі довіреності від 29.12.2016р. № 10010,

від 1-го відповідача Краснокутського О.В.- на підставі довіреності від 24.01.2017р. №148/9/18/74, Тлепова І.В. на підставі довіреності від 12.12.2016р.;

від 2-го відповідача Демура І.Б на підставі довіреності від 02.11.2016р.,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Краська С.Ю. - на підставі довіреності від 23.01.2017р. №350/176/24-34/24,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, Донецька область, м. Краматорськ, (вх. №1564Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16

за позовом: Заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, Донецька область, м. Краматорськ в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, м. Харків,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Харківського університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба, м. Харків,

до 1-го відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , Харківська область, Харківська область, м. Чугуїв,

до 2-го відповідача: Приватного підприємства Агрофірма Пришибська, Харківська область, Балаклійський район, сел. Пришиб,

про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2016року заступник військового прокурора сил антитерористичної операції в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та ПП Агрофірма "Пришибська" в якому просив суд;

- визнати недійсним договір про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р., укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Агрофірма Пришибська;

- зобов`язати Приватне підприємство Агрофірма Пришибська повернути з чужого незаконного володіння Міністерству оборони України зі складанням акту прийманняпередачі частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 загальною площею 469га, якою користувались на підставі договору №7 від 16.03.2013р. „Про спільний обробіток землі (т.1 а.с.5 -66).

Позовні вимоги заступник прокурора, посилаючись на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України "Про оборону України", Закону України "Про Збройні Сили України", Закону України "Про використання земель оборони" та Закону України "Про оренду землі" обґрунтовував тим, що оспорюваний договір суперечить зокрема приписам статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" та Положенню "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженого наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 р.

Крім того, прокурор зазначав, що військова частина НОМЕР_1 не є безпосереднім землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки відповідно до Державним актом на право постійного користування землею Б №047623 у 1990 році земельна ділянка площею 3069,2 га була закріплена за Харківським Вищим військовим авіаційним училищем льотчиків ім. С.І. Грицівця та останнє не відмовлялося від права постійного користування землею.

Окрім цього, прокурор зазначав, що спірний договір був укладений з метою приховування іншого договору - договору оренди землі та цим договором фактично змінено цільове призначення спірної земельної ділянки.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.06.2016р. залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.08.2016р. у справі №922/925/16 відмовлено в позові повністю (т.2 а.с.75-85, т.3 а.с.5-14).

Відповідні висновки місцевого господарського суду, які були підтримані апеляційним господарським судом мотивовані недоведеністю прокурором належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявністю підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, при досліджені наявних в матеріалах справи доказів, місцевий господарський суд дійшов висновку, що саме Військова частина НОМЕР_1 мала право на розпорядження спірною земельною ділянкою; в Державному акті на право користування землею серії Б №047623, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №62, була допущена помилка, а саме: в назві землекористувача вказано ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, тоді як в рішенні виконавчого комітету Готвальдівської районної ради депутатів трудящих про видачу державного акту вказано - полігон ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця. Крім того, господарський суд першої інстанції суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір було укладено військовою частиною на виконання окремого невідкладного доручення заступника Начальника Генерального штабу генерала-лейтенанта та був погоджений з Зміївською районною державною адміністрацією, Комсомольською селищною радою, КЕВ міста Харкова, помічником командира в/ч НОМЕР_1 з правової роботи, помічником командира в/ч НОМЕР_1 - начальником фінансово-економічної служби, начальником КЕВ в/ч НОМЕР_1 .

Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р. рішення господарського суду Харківської області від 13.06.2016 та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 25.08.2016 скасовані, а справу направлено до господарського суду Харківської області на новий розгляд (т.3 а.с.144-153).

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України, при прийнятті оскаржуваного рішення судами не було досліджено питання належного землекористувача спірної земельної ділянки у розумінні приписів земельного законодавства, рекомендовано з`ясувати дійсні правовідносини, які склались між сторонами, дослідити обставини та підстави (законні чи навпаки) передачі відповідачем такої земельної ділянки за оспорюваним договором. Зокрема, не було враховано тих обставин, що будь-яких доказів на підтвердження допущеної технічної помилки в назві землекористувача у Державному акті на право користування землею серії Б №047623 від 1990 р., виданому виконавчим комітетом Готвальдівської районної (міської) ради депутатів трудящих матеріли справи не містять, як і не містять доказів на її виправлення у порядку визначеному нормами діючого законодавства; не було досліджено правового зв`язку між ХВАУЛ ім. С.І. Грицівця, якому видано вказаний державний акт на право користування землею від 1990 року, та Військовою частиною НОМЕР_1 - відповідачем, що передав спірну земельну ділянку у спільну діяльність за оспорюваним договором; не з`ясовано та не встановлено правового статусу Військової частини НОМЕР_1 відносно ХВАУЛ ім. С.І. Грицівця, а також не досліджено правового титулу використання Військовою частиною НОМЕР_1 спірної земельної ділянки. Крім того, під час розгляду справи суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що згідно з постановою кабінету Міністрів України №433 від 10.09.2003 р. Харківський університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуба було створено на базі Харківського університету та Харківського інституту Військово-Повітряних Сил та він є правонаступником ще 9 військових училищ, зокрема, і Харківського вищого військового авіаційного училища льотчиків ім. С.І. Грицівця.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі № 922/925/16 (суддя Погорєлова О.В.) відмовлено в задоволенні позову повністю (т.4 а.с.94-98).

Відповідні висновки місцевого господарського суду, які були підтримані апеляційним господарським судом мотивовані недоведеністю прокурором належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявністю підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, при новому розгляді справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що земельна ділянка площею 469 га в користування ПП Агрофірмі Пришибська не передавалась, а була залучена Військовою частиною НОМЕР_1 для спільного обробітку, а тому перевищення повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не відбулося; крім того, було встановлено, що в законодавстві України постанова Кабінету Міністрів України №433 від 10.09.2003 р. згідно якої було створено Харківський університет Повітряних Сил ім. І. Кожедуба на базі Харківського університету та Харківського інституту Військово-Повітряних Сил та він є правонаступником ще 9 військових училищ, зокрема, і Харківського вищого військового авіаційного училища льотчиків ім. С.І. Грицівця відсутня, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що при прийняті обґрунтованого, законного рішення не може врахувати дані вказівки Вищого господарського суду України викладені у постанові від 06.12.2016р.

Також, місцевим господарським судом за результатом розгляду наявних в матеріалах справи документів було зроблено висновок, що оскільки в рішенні уповноваженого органу виконкому Готвальдівської районної Ради народних депутатів від 03.04.1990 №98 передбачено оформлення і видача державного акту на право користування землею полігона ХВВАУЛ ім. С.І. Грицевця, що мав умовне найменування військова частина НОМЕР_3 з місцем дислокації с. Благодатне, Харківської області і правонаступником якого, згідно наявних в матеріалах справи доказів, а також даних обліку земель в КЕВ м. Харків є землекористувачем земельної ділянки площею 3069,2 га є військова частина НОМЕР_1 . Крім того, згідно з рішенням виконавчого комітету Готвальдівської районної Ради народних депутатів від 03.04.1990 року №98 О выдаче государственного акта на право пользования землей полигона ХВВАУЛ им. С.И. Грицевца Готвальдовського района Харьковской области (т.1 а.с. 221), земельний акт виготовлявся на полігон ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, який розташований в Готвальдівському районі, що підтверджується відомостями щодо місцезнаходження землекористувача, які вказані у вищенаведеному рішенні виконавчого комітету та Державному акті, отже на час виготовлення державного акту на право користування землею (1990 рік) землекористувач знаходився в Готвальдівському районі Харківської області та державний акт виготовлявся саме на полігон ХВВАУЛ, оскільки відомостей щодо місцезнаходження ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця на території Готвальдівського району Харківської області на час виготовлення Державного акту ні прокурором, ні сторонами, ані третьою особою суду не надано, в матеріалах справи відсутній жодний доказ, який би підтверджував обставину, щодо відсутності помилки, у спірному державному акті на право користування земельною ділянкою 1990 року серії Б № 047623, оскільки він видавався на підставі рішення виконавчого комітету Готвальдівської районної ради народних депутатів від 03 квітня 1990 року № 98 (яке є чинним), яким затверджено видання державного акту на право користування землею саме полігону ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, нині Військова частина НОМЕР_1 .

Перший заступник військового прокурора сил антитерористичної операції з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що приймаючи оскаржуване рішення місцевим господарським судом всупереч приписам господарського процесуального законодавства не було повно, всебічно та об`єктивно досліджено усіх наявних у матеріалах справи доказів наданих на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, прокурор наголошує на тому, що місцевий господарський суд дійшов хибного висновку щодо того, військовою частиною НОМЕР_1 не було передано ПП АФ "Пришибське" земельну ділянку площею 469 га, що унеможливлює перевищення повноважень на розпорядження земельною ділянкою з боку командування військової частини; судом не було досліджено керівних документів, на підставі яких набувається право на укладення договорів про спільну діяльність (у даному випадку оспорюваного договору про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р., укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Агрофірма Пришибська); військова частина НОМЕР_1 не є безпосереднім землекористувачем спірної земельної ділянки, з тих підстав, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею №047623 у 1990 році за Харківським Вищим військовим авіаційним училищем льотчиків ім. С.І.Грицевця як землекористувачем було закріплено в безстрокове та безоплатне користування 3 069,2га, будь-яких рішень щодо надання Військовій частині НОМЕР_1 в постійне користування земельної ділянки, спільний обробіток якої передбачений оспорюваними договором, уповноваженими органами не приймалося, а отже у відповідності до приписів статей 20, 119, 120 Земельного кодексу України, постійним землекористувачем земельної ділянки, спільний обробіток якої передбачений оспорюваних договором військова частина НОМЕР_1 бути не може. Крім того, апелянт наголошує на тому, що висновок місцевого господарського суду щодо того, що військова частина НОМЕР_1 є безпосереднім землекористувачем, не узгоджується з Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 03.07.2013р. №448, зокрема пунктом 4.4. Положення, яким встановлено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони", проте, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею №047623 виданого у 1990 році, спірна земельна ділянка була надана у постійне користування Харківському Вищому військовому авіаційному училищу льотчиків ім. С.І.Грицевця, а не військовій частині НОМЕР_1 . З огляду на вказані вище обставини, прокурор наголошує на тому, що за наявності Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, військова частина НОМЕР_1 не є землекористувачем у розумінні вимог Земельного кодексу України, оскільки фонди і територія полігону військовій частині НОМЕР_1 передано лише для утримання та експлуатації, та не наділена повноваженнями на укладення оспорюваного договору.

Також, в обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що порядок надання земель оборони за договорами, предметом яких є використання (обробка) земель оборони з метою вирощування сільськогосподарської продукції не розроблено, та задля законодавчого врегулювання порушеного питання Міністерством оборони України було підготовлено (розроблено) проект постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку надання фізичним і юридичним особам права вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівлі сіна на землях оборони", який не було погоджено деякими центральними органами виконавчої влади, однак на даний час будь-яка інформація про затвердження постанови Кабінетом Міністрів України, якою визначено порядок дозволу вирощувати на землях оборони фізичним або юридичним особам сільськогосподарські культури відсутня. Тому місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку щодо того, що під час обстеження земельної ділянки КЕВ м.Харкова було складено акт про відсутність порушення вимог законодавства яке регулює спірні правовідносини, оскільки вказаний акт складався з умовою перевірки площі використання земельної ділянки (перевірка законності укладення оспорюваного договору не здійснювалась); судом не було досліджено обставин фактичної зміни цільового призначення спірної земельної ділянки з земель оборони на землі сільськогосподарського призначення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд скарги призначено на 12.06.2017р.; запропоновано апелянту до початку судового засідання надати докази доплати судового збору в сумі 275,60грн.

09.06.2017р. 2-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні (вх.№6111).

12.06.2017р. 1-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№6159).

12.06.2017р. апелянтом на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017р. подано до апеляційного господарського суду докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги (квитанція №66 ТВБВ 10004/0275 на суму 275,60грн.) (вх.№6182).

12.06.2017р. позивачем - Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№6188), в якому просить задовольнити апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. відкладено розгляд справи на 10.07.2017р.

У зв`язку з відпусткою судді Бородіної Л.І., автоматизованою системою документообігу суду 07.07.2017р. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Плахова О.В., судді Камишевої Л.М., судді Шутенко І.А.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. представником 1-го відповідача Військової частини НОМЕР_1 було заявлено клопотання (вх.№7166 від 10.07.2017р.), в якому просив суд зобов`язати заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду оригінал чи належним чином завірену копію Рішення Ради Міністрів УСРСР від 23.02.1973р. №90-ДС та клопотання про зупинення провадження у даній справі (вх.№7190 від 10.07.2017р.), в якому просив суд зупинити провадження у справі №922/925/16 за позовом: заступника військового прокурора сил антитерористичної операції в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова до Військової частини НОМЕР_1 та ПП Агрофірма Пришибська, третя особа - Харківський національний університет повітряних сил імені І. Кожедуба про визнання недійсним договору №7 про спільний обробіток землі від 16.09.2013р. до набрання законної сили рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07.03.2017р. у справі №636/1324/16-ц за заявою Військової частини НОМЕР_1 , в особі командира частини, (за участі заступника військового прокурора сил антитерористичної операції) заінтересована особа Харківський національний університет Повітряних Сил імені І.Кожедуба, про встановлення факту, що має юридичне значення щодо встановлення факту належності Військовій частині НОМЕР_1 державного акту на право користування землею серії Б№047623 на земельну ділянку площею 3069,2га, яка розташована в с.Благодатне (на території Комсомольської селищної ради) Зміївського району Харківської області.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.07.2017р. відкладено розгляд справи на 16.08.2017р.; зобов`язано заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду: Рішення Ради Міністрів УСРСР від 23.02.1973 №90-ДС (оригінал для огляду суду та належним чином засвідчену копію для долучення до матеріалів справи); у разі неможливості виконання вимог ухвали суду, надати письмові пояснення з обґрунтуванням зазначених підстав.

24.07.2017р. 1-им відповідачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7728) та клопотання про витребування документів (вх.№7729), в якому просив суд зобов`язати заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду оригінал чи належним чином завірену копію, на якому ґрунтуються його апеляційна скарга, а саме: будь яке рішення або наказ стосовно того що військова частина НОМЕР_3 здійснювала охорону військового полігону.

08.08.2017р. прокурором на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 10.07.2017р. подано до апеляційного господарського суду докази щодо спрямування запитів щодо надання копії Рішення Ради Міністрів УСРСР від 23.02.1973 №90-ДС (вх.№8268).

16.08.2017р. прокурором подано до апеляційного господарського суду заяву про відкладення розгляду справи (вх.№8585).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2017р. відкладено розгляд справи на 31.08.2017р.; зобов`язано заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду: оригінал чи належним чином завірену копію документу, на якому ґрунтуються його апеляційна скарга, а саме: документ (наказ тощо), згідно якого Військова частина НОМЕР_3 здійснювала саме охорону військового полігону.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 31.08.2017р. представником 2-го відповідача Приватного підприємства Агрофірма Пришибська було заявлено клопотання (від 31.08.2017р. вх. №9068, від 31.08.2017р. вх.№9067), в яких просив суд зобов`язати заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду докази попереднього повідомлення про звернення до суду з відповідного суб`єкта владних повноважень ( в порядку частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"), а саме: Міністерство оборони України та Квартирно - експлуатаційний відділ міста Харкова та надати належним чином завірені копії доказів порушення інтересів держави, а у разі неможливості виконання, надати письмові пояснення.

Представники 1-го та 2-го позивачів - Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова заперечили проти задоволення вказаних клопотань.

Представники 1-го відповідача - Військової частини НОМЕР_1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Харківського університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба підтримали заявлені 2-им відповідачем клопотання.

Прокурор заперечив проти задоволення заявлених клопотань.

Прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Також, прокурором було надано для долучення до матеріалів справи копію архівної довідки Міністерства оборони України від 14.07.2017р. вих.№17, якою було повідомлено прокурора щодо неможливості надання фотокопії Рішення Ради Міністрів УРСР від 23.02.1973 року № 90-ДС, щодо виділення оборонному відомству земельної ділянки військового містечка № 265 в с. Благодатне, Зміївського району, Харківської області немає можливості, оскільки в перевіреній справі "Документи по отводу земельных участков 1973-1974г.г. " Квартирно-експлуатаційного управління Київського військового округу, з огляду на те, що вищезазначене рішення відсутнє (від 31.08.2017р. вх.№9074); копію листа державної Фіскальної служби України Головного Управління ДФС у Харківській області та копію довідки Квартирно експлуатаційного відділу м.Харкова від 30.08.2017р. №4591 (від 31.08.2017р. вх.№9062).

Представник 1-позивача - Міністерства оборони України підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити її в повному обсязі.

Представник 2-позивача - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова також підтримала вимоги апеляційної скарги, просила задовольнити її в повному обсязі.

Представники 1-го відповідача - Військової частини НОМЕР_1 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги першого заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 залишити без змін.

Представник 2-го відповідача - Приватного підприємства Агрофірма Пришибська також заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 залишити без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Харківського університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги першого заступника військового прокурора сил антитерористичної операції, рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 залишити без змін.

Стосовно клопотання 1-го відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07.03.2017р. у справі №636/1324/16-ц (вх.№7190 від 10.07.2017р.), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.
Пунктом 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутня така умова зупинення провадження у справі - як неможливість розгляду даної справи №922/925/16, оскільки у межах цієї справи апеляційний господарський суд вправі самостійно встановити обставини, що мають значення для правильного її вирішення, без жодних обмежень.

Що стосується клопотань 2-го відповідача (від 31.08.2017р. вх. №9068, від 31.08.2017р. вх.№9067), про зобов`язання заступника військового прокурора сил антитерористичної операції надати до Харківського апеляційного господарського суду докази попереднього повідомлення про звернення до суду з відповідного суб`єкта владних повноважень ( в порядку частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"), а саме: Міністерство оборони України та Квартирно - експлуатаційний відділ міста Харкова, а також надати належним чином завірені копії доказів порушення інтересів держави, а у разі неможливості виконання, надати письмові пояснення, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що згідно з частиною 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3,4,6,8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з`явилися після розгляду справи судом першої інстанції.
Частиною 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що 2-м відповідачем не наведено обґрунтування щодо необхідності витребування та дослідження вказаних доказів, як таких що є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, та не обґрунтовано неможливості подання вказаного клопотання про витребування доказів до місцевого господарського суду, в суді апеляційної інстанції зазначені клопотання були заявлені наприкінці встановленого статтею 102 Господарського процесуального кодексу України України двомісячного строку розгляду апеляційної скарги, що є затягуванням розгляду справи.

Враховуючи, що строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду у відповідності до приписів статті 102 Господарського процесуального кодексу України закінчуються, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.09.2013р. між Військовою частиню НОМЕР_1 (надалі- сторона-1) та ТОВ Агрофірма Пришибське (надалі - сторона-2) було укладено договір про спільний обробіток землі №7 (надалі договір) (т.1 а.с.240-247), відповідно умов якого з метою відпрацювання співпраці з підприємствами і залучення додаткових джерел фінансування для підтримання на належному рівні бойової, мобілізаційної готовності та життєдіяльності військової частини, сторони за цим договором домовилися про співпрацю і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані стороні - 1 в безстрокове користування та можливостей сторони - 2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових та технічних культур (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору, для досягнення цілей, визначених цим договором, сторони зобов`язуються зокрема, обмінюватися наявною у їхньому розпорядженні інформацією з питань, що становлять взаємний інтерес сторін, кожна з сторін цього договору має право ознайомлюватися з усіма документами щодо ведення спільних справ за цим договором та становлять взаємний інтерес сторін в рамках дії договору; узгоджувати напрями та структуру господарської діяльності господарства для поєднання науково-дослідної діяльності з господарською, підвищення товарності та рентабельності виробництва й рівня оснащення виробничої і наукової бази.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що сторона 1 за цим договором зобов`язується залучити до спільної діяльності, що буде проводитися разом зі стороною - 2 земельні ділянки, що надані стороні - 1 в безстрокове користування, згідно Державного Акту серія Б № 047623 площею 469 га, терміном на 3 сільськогосподарських років тобто до 2016 року включно.

Відповідно до пунктів 6.1. та 6.2 договору, внесок сторони 1 - вартість права обробітку земельних ділянок загальною площею 469 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 375 200,00грн., внесок сторони 2 - грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.

Пунктом 8.6. договору сторони погодили, що сторона-2 перераховує стороні-1 грошові кошти як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності:

- за 2014 сільськогосподарський рік - до 30.01.2014р. в розмірі 100 % від вартості внеску сторони-1;

- в подальшому за кожний сільськогосподарський рік до 30.01. в розмірі 100% від вартості внеску сторони -1.

Цей договір вважається укладеним з моменту підписання уповноваженими особами та скріплення печатками юридичних (фізичних осіб) і набирає чинності з моменту його реєстрації у військовій частині (пункт 12.1. договору).

Предметом даного спору є вимога заступника військового прокурора сил антитерористичної операції в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р., укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Агрофірма Пришибська;
Як зазначає прокурор, відповідачами у справі - Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватним підприємством Агрофірма "Пришибська" при укладенні договору про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р. було порушено вимоги чинного законодавства, зокрема статті 4 Закону України Про управління об`єктами державної власності, статті 3 Закону України Про правовий режим майна в Збройних силах України, оскільки не було узгоджено відповідного питання з Міністерством оброни України, до сфери відання якого належать землі, які є предметом оспорюваного договору. При цьому прокурор наголошував на тому, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням віднесена до земель оборони і є полігоном, що має використовуватися для навчальних цілей, та згідно з Державним актом на право користування землею серії Б №047623 від 1990 р. закріплена на праві безстрокового користування за ХВАУЛ ім. С.І. Грицівця (Харківське вище військове авіаційне училище льотчиків ім. Грицівця) на даний час Харківський університет Повітряних сил ім. І.Кожедуба), а тому Військова частина НОМЕР_4 незаконно розпорядилася спірною земельною ділянкою, передавши її за оспорюваним договором, оскільки не була наділена такими повноваженнями.

З урахуванням вказаних обставин, прокурор просив суд визнати недійсним договір про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р., укладений між відповідачами у справі, та зобов`язати повернути ПП Агрофірма "Пришибська" з чужого незаконного користування Міністерству оборони України зі складанням акту приймання-передачі частину земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_2 , загальною площею 469 га.

Судова колегія зазначає, що предметом оспорюваного договору від 16.09.2013р. №7 є земельна ділянка площею 469га, яка є власністю держави, відноситься до земель оборони, та передана у постійне користування на підставі рішення виконавчого комітету Готвальдівської районної Ради народних депутатів від 03.04.1990р. № 98, яким було затверджено матеріали щодо видачі Державного акта на право користування землею полігона ХВВАУЛ їм.С.І. Грицівця загальною площею 3069,2 га, інші землекористувачі відсутні; тим самим рішенням було вирішено видати Державний акт на право користування землею полігону ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця; покласти відповідальність за збереження межових знаків, встановлених в натурі, на начальника ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця.

На виконання зазначеного вище рішення ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця було видано Державний акт на право користування землею Серія Б № 047623, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 62, відповідно якого землекористувачем ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця було отримано у безстрокове безоплатне користування земельну ділянку площею 3069,2га в межах згідно з планом землекористування для навчальних цілей (т.1 а.с.33-38).

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції на виконання приписів постанови Вищого господарського суду України щодо з`ясування та встановлення правового статусу Військової частини НОМЕР_1 відносно ХВАУЛ ім. С.І. Грицівця, а також дослідження правового титулу використання Військовою частиною НОМЕР_1 спірної земельної ділянки, а відтак чи наділена остання правомочностями з розпорядження спірною землею, та, відповідно, і правом на укладання оспорюваного договору, Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником полігону Харківського Вищого військового авіаційного училища льотчиків ім. С.І. Грицівця, що підтверджується листом Відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області від 04.12.2015 5-20.20-03-477/2-15, з якого вбачається, що згідно з статистичної звітності, користувачем авіаційного полігону є Військова частина НОМЕР_1 , користування посвідчено Державним актом на право користування землею Б№047623, реєстраційний № 62, виданий ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, форма власності державна (т. 1 а.с.141,152).

Земельна ділянка авіаційного полігона Шебелинка площею 3069,2га в с. Благодатне Зміївського району Харківської області виділена в постійне користування Міністерству оборони згідно з рішенням Ради міністрів УРСР від 23.02.1973р. № 90-ДС, фактичним землекористувачем зазначено військову частину НОМЕР_3 (полігон ХВВАУЛ), що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 27.01.2012р. № 24-333 (т. 2 а.с. 142) та довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України від 23.06.2016р. № 3162 (т. 2 а.с. 136).

Крім того, з наявної в матеріалах справи історичної довідки 134 авіаційного полігону Шебелинка військової частини НОМЕР_1 вбачається, що відповідно до основних положень Державної програми будівництва та розвитку Збройних Сил України на період до 2005 року на підставі вимог директиви Міністра оборони України від 27.01.2000р. № 115/1/050 в 2000 році військова частина НОМЕР_3 (с. Благодатне, Харківська область) була перейменована у військову частину НОМЕР_5 (т.2 а.с. 156-157).

На виконання вимог Директиви Міністра оборони України від 30.09.2005 № Д-322/1/017, Директиви Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 14.10.2005р. № 350/106/1/05 134 авіаційний полігон (військова частина НОМЕР_5 ) Харківського університету Повітряних Сил (ХУПС) перепідпорядковано до складу 203 навчальної авіаційної бригади ХУПС (Військова частина НОМЕР_1 ).

31.08.2006р. на виконання вимог Директиви Міністра оборони України від 30.12.2005р. № 322/1/024 Про проведення організаційних заходів у ЗСУ у 2006-2007 роках, Директиви Командувача Повітряних Сил ЗСУ від 19.01.2006р. № 350/106/1/01 Про проведення організаційних заходів у Повітряних Силах ЗСУ у 2006році та з метою оптимізації структури і чисельності розформовано 134 авіаційний полігон с. Шебелинка (військова частина НОМЕР_5 ).

Згідно Довідки №11 військова частина НОМЕР_5 з 09.01.2001р. включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. 07.11.2001р. військова частина НОМЕР_5 отримала свідоцтво про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах України.

Правонаступником військової частини НОМЕР_5 визначено 203 навчальну авіаційну бригаду ХУПС (військову частину НОМЕР_1 м. Чугуїв). Умовне найменування ВЧ НОМЕР_5 анульовано.

Також, місцевим господарським судом було обґрунтовано встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Готвальдівської районної Ради народних депутатів від 03.04.1990р. №98 О выдаче государственного акта на право пользования землей полигона ХВВАУЛ им. С.И. Грицевца Готвальдовського района Харьковской области (т.1 а.с. 221), яке є чинним, земельний акт виготовлявся на полігон ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, який розташований в Готвальдівському районі, що підтверджується відомостями щодо місцезнаходження землекористувача, які вказані у вищенаведеному рішенні виконавчого комітету та Державному акті.

Таким чином, на час виготовлення державного акту на право користування землею (1990 рік) землекористувач знаходився в Готвальдівському районі Харківської області та державний акт виготовлявся саме на полігон ХВВАУЛ, оскільки відомостей щодо місцезнаходження ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця на території Готвальдівського району Харківської області на час виготовлення Державного акту ані прокурором, ані сторонами до суду не надано.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про наявність помилки в Державному акті на право користування земельною ділянкою 1990 року серії Б № 047623, оскільки він видавався на підставі рішення виконавчого комітету Готвальдівської районної ради народних депутатів від 03 квітня 1990 року № 98 (яке є чинним), яким затверджено видання державного акту на право користування землею саме полігону ХВВАУЛ ім. С.І. Грицівця, нині Військова частина НОМЕР_1 .

Окрім іншого, відповідно до наявного в матеріалах справи листа Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №303/6/27/1855 від 13.12.2016р., яким визначено Перелік земельних ділянок землекористувачів Міністерства оборони України, на яких можливе ведення господарської діяльності з вирощування сільськогосподарських культур, зазначено, що землекористувачем та балансоутримувачем земельної ділянки за місцезнаходженням: Харківська область, Зміївський район, с. Благодатне, загальною площею 3069,2, правовстановлюючий документ Держакт №047623 від 1990 р. є Військова частина НОМЕР_1 (т.1 а.с.51)

Оскільки, як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, земельна ділянка, яка залучена Військовою частиною НОМЕР_1 до спільної діяльності за оспорюваних договором, належить до категорії земель оборони, порядок її використання є предметом регулювання Закону України "Про використання земель оборони".

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Згідно з частин 3 та 4 статті 3 Закону України "Про використання земель оборони", навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Колегія суддів зазначає, що на даний час Кабінетом Міністрів України не визначено порядок надання військовими частинами дозволу фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Разом з тим, пунктом 38 Положення про порядок надання в користування земель, земельних ділянок, для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.97 №483 (надалі - Положення) передбачено, що ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

Отже, чинним на момент укладення спірного договору законодавством військовим частинам не заборонялось надавати дозвіл юридичним особам та передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) для вирощування сільськогосподарських культур земельні ділянки, що належать до категорії земель оборони, в тому числі ділянки полігонів.

Крім того, частиною 1 статті 4 Закону України "Про правовий режим майна в Збройних Силах України" встановлено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Пунктом 25 Положення про порядок надання в користування земель, земельних ділянок, для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483 передбачено, що облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель, земельних ділянок, в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.

Згідно з пунктами 23 та 28 вказаного Положення, відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безпосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України. Відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перевірки законності використання земель Військової частини НОМЕР_1 комісією КЕВ м. Харкова був складений акт обстеження військового містечка № НОМЕР_2 (місце знаходження спірної земельної ділянки) від 02.10.2015р., в якому підтверджується наявність всієї земельної ділянці, що закріплена за авіаційним полігоном Військової частини НОМЕР_1 в державній власності.

Висновок комісії КЕВ м. Харкова з питань перевірки обліку та використання земельних ділянок, що належать до земель оборони від 02.10.2015р. (утвореної на виконання наказу Міністерства оборони від 20.05.2015 року № 225) наступний: земельна ділянка використовується військовою частиною НОМЕР_1 за цільовим призначенням.
Частину земельної ділянки полігону (зона безпеки) площею 2000 га за згодою відповідних посадових осіб (Начальник Головного КЕУ ЗСУ, начальник логістики Командування Повітряних Сил, начальник управління бойової підготовки Командування Повітряних Сил, начальник полігонної служби Командування Повітряних Сил, начальник ХУПС, начальник КЕВ м. Харків) дозволено використовувати для сумісної обробки землі в сільськогосподарських цілях згідно договорів.
Земельна ділянка в цілому або будь-яка її частина не відчужувалась, місцевим органам влади не передавалась, зміна цільового призначення не здійснювалась (т.1 а.с. 181-183, т.2 а.с. 56-58, т.2 а.с. 137-139).
Більше того, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки КЕВ м. Харкова від 23.06.2016р. №3162, земельна ділянка площею 3069,2 га надана для полігона в 1990 році та обліковується за військовою частиною НОМЕР_1 з 2006 року (з моменту розформування в/ч НОМЕР_5 ). Земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_2 використовується за призначенням, претензій до військової частини НОМЕР_1 у КЕВ м. Харкова не має (т.2 а.с. 136).

Окрім того, в ході перевірки Фінансово-економічного управління командування Повітряних Сил ЗСУ (відповідно до довідки №315877 від 18.12.2015) встановлено, що під час проведення внутрішнього аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.03.2012 по 19.08.2014 фахівцями Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту та контролю Міністерства оборони України (звіт №234/1/31/54 від 17.09.2014) не виявлено порушень законодавства, невідповідності площі та мети використання земель оборони за укладеними договорами (Т.2 а.с. 24-25).

Частиною першою статті 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватись перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Пунктом 2.5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011р. № 18 визначено, що частиною першою статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено можливість звільнення від доказування перед судом обставин, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У застосуванні відповідної норми господарським судам необхідно враховувати, що визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо.

Враховуючи вищевикладене, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про те, що залучена військовою частиною Військова частина НОМЕР_6 у спільну діяльність за оспорюваним договором земельна ділянка площею 469 га використовувалась/використовується не за цільовим призначенням, доказів протилежного прокурором ані до місцевого господарського суду ані до апеляційного господарського суду надано не було, колегія суддів відхиляє доводи прокурора щодо того, що 1-им відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_6 було змінено цільове призначення спірної земельної ділянки.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує, законодавство, на підставі якого подається позов.

Як було зазначено вище, звертаючись до суду з відповідним позовом прокурор наголошував на тому, що укладений між відповідачами договір про спільний обробіток землі №7 від 16.09.2013р. не відповідає вимогам Закону, та порушує інтереси держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова, та оскільки Міністерством оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова будь-яких заходів реагування з цього приводу не вжито, зазначені обставини є підставою для звернення прокурора до суду з відповідним позовом.

Обґрунтовуючи підстави звернення з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірний договір є удаваним, оскільки насправді між сторонами укладено договір оренди землі, вчиненням якого порушено вимоги законодавства, що регулюють відповідні відносини, а тому спірний договір на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України є недійсним, а земельна ділянка підлягає поверненню розпоряднику земель.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. № 9 встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з аналізу вказаних правових норм, заступник прокурора, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про спільний обробіток землі, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) права та законні інтереси позивачів у справі, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими заступник прокурора обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивачів.

Так, частиною 2 статті 121 Конституції України (в редакції, яка діяла до 30.09.2016р.) було передбачено, що одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до чинної редакції пункту 3 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

15.07.2015р. набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. N 1697-VII, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, статті 23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді, вказаним Законом також було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема до статей 2 та 29.

Відповідно до статей 2 та 29 Господарського процесуального кодексу України, прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частиною 2 або 3 статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у частині 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VII. Зокрема, в Законі України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац перший та другий частини третьої статті 23).

Крім того, пунктами 1 та 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23.03.2012р. визначено, що право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому частиною 2 або 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Слід враховувати, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду.

Отже, після 15.07.2015р., прокурор звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва, наявність факту порушення інтересів держави недостатньо для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді, оскільки право, в тому числі подавати позов, прокурор має лише у тому разі, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.
При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що у випадках відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор безсумнівно має право на подання позову в інтересах держави.

Якщо ж такий орган існує, то в такому разі прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати та довести наявність підстав для здійснення представництва. Доведення цих підстав здійснюється у загальному порядку відповідно до вимог статей 32, 34 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних та допустимих доказів. зокрема, такими доказами можуть бути: докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків (стаття 14 Закону України "Про державну службу", який діяв до 01.05.2016р.; глава 2 чинного Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. 889-VIII), тощо).

Проте, ані зі змісту позовної заяві ані зі змісту апеляційної скарги не вбачається правового обґрунтування прокурором підстав самостійного звернення до суду з відповідним позовом, оскільки наявними в матеріалах справи листами та довідками виданими Міністерством оборони України та Квартирно експлуатаційним відділом міста Харкова не підтверджуються порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави у зв`язку з укладенням відповідачами оспорюваного договору.
З огляду на вищевикладене, що доводи прокурора про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивачів, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки у відповідності до приписів статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, яка звернулася чи в інтересах якої звернулися до суду за їх захистом, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

За приписами статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судова колегія також зазначає, що приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

У пункті 54 рішення від 28.01.2011. "Трофимчук проти України" Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції дослідив належним чином обставини справи і докази на їх підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника військового прокурора сил антитерористичної операції залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017р. у справі №922/925/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2017р.

Головуючий суддя Плахов О.В.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Шутенко І.А.