КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2017 р. Справа№ 910/20123/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Яковіщук Я.М. за довіреністю №18-1762/11 від 20.12.2016;

від відповідача: Кляус Д.О. за довіреністю №432/10-1 від 03.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017

у справі № 910/20123/16 (головуючий суддя Князьков В.В.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

про стягнення заборгованості 1161149, 05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" (далі - відповідач) про: стягнення основної суми боргу за договором на утримання житлових будинків та прибудинкових територій №1 від 01.09.2013р. у розмірі 656364,30 грн., інфляційних втрат у розмірі 453234,44 грн. та 3% річних у розмірі 51550,31 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/20123/16 позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" основний борг у розмірі 492164 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 35855 грн. 57 коп. інфляційні втрати у розмірі 316345 грн. 42 коп. та судовий збір у розмірі 12665 грн. 48 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах, а саме: нарахуванні інфляційних втрат в сумі 316 345,42 грн. та трьох відсотків річних в сумі 35855,57 грн.

Скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку про нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки позивач надіслав претензію 22.07.2016 з вимогою оплатити борг у місячний термін з дня отримання претензії, претензія отримана відповідачем 26.07.2016, тобто строк був встановлений до 26.08.2016, розрахунок здійснений на 01.06.2016, а строк оплати боргу настав 26.08.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Ткаченка Б.Р.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 10.07.2017.

10.07.2017 представник відповідача подав письмові доповнення до апеляційної скарги, у яких вказав, що суд першої інстанції не переконався в оплаті відповідачем позивачу заборгованості за період з вересня по листопад 2013 року, однак у вказаний період відповідачем здійснювались платежі і борг відсутній, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в стягненні боргу в сумі 492 164,25 грн. та нарахуванні інфляційних втрат в сумі 316 345,42 грн. та трьох відсотків річних в сумі 35855,57 грн. До доповнень відповідачем доданий розрахунок та копії банківських виписок.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 за клопотанням представника відповідача продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 28.08.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.08.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/20123/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у скарзі та доповненнях до неї, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

01.09.2013 між позивачем - Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району у м. Києві "Печерсьжитло", як виконавцем, та Комунальним підприємством Печерського району м. Києва "Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва", правонаступником якого є відповідач - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва", як замовником, було укладено договір №1 на утримання житлових будинків та прибудинкових територій (далі - договір), за умовами якого замовник, будучи балансоутримувачем нерухомих об'єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями, які перебувають в комунальній власності та передані до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, передає, а виконавець приймає на себе функції по утриманню житлових будинків одного з мікрорайонів згідно додатку №1.

Відповідно до п. 2.2. договору замовник зобов'язується до 30 числа поточного місяця або за узгодженням сторін в інший термін перерахувати виконавцю на його банківський рахунок частину коштів від орендної плати, що надходить на рахунок замовника згідно договорів про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду, які залишаються у замовника після сплати податків та зборів у розмірах та порядку визначених чинним законодавством та покриття витрат, пов'язаних із виконанням функцій замовника.

Пунктом 2.31. договору визначено обов'язок щомісячного складання та підписання сторонами акту на виконання умов договору.

У відповідності до п. 5.1. договору встановлено, що термін дії договору з 01.09.2013 по 01.09.2014р.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що в разі якщо жодна із сторін в трьохмісячних термін до закінчення строку дії договору не заявить про його розірвання, договір вважається продовженим на той же строк і на тих же умовах.

Вищезазначений договір на утримання було підписано уповноваженими особами від сторін та скріплено їх печатками.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов укладеного договору на утримання відповідач на підставі актів за період з вересня 2013р. по березень 2015р. мав зобов'язання сплатити на рахунок позивача кошти у розмірі 2174000,00 грн., що надійшли від оренди нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Окрім того, відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від вересня - листопада 2014р. та січня2015р., позивачем надано послуги відповідачу у розмірі 15063,38 грн.

Так, на виконання умов договору на утримання житлових будинків та прибудинкових територій №1 від 01.09.2013р. позивачем були надані послуги у період вересень 2013 року - березень 2015 року, а відповідачем в свою чергу прийняті вказані послуги, що підтверджується: актом від 30.09.2013р. на виконання умов договору на утримання на суму 240000,00 грн.; актом від 31.10.2013р. на виконання умов договору на утримання на суму 160000,00 грн.; актом від 30.11.2013р. на виконання умов договору на утримання на суму 100000,00 грн.; актом від 31.01.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 185000,00 грн.; актом від 28.02.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 30000,00 грн.; актом від 31.03.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 40000,00 грн.; актом від 30.04.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 14000,00 грн.; актом від 31.05.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 256000,00 грн.; актом від 30.06.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 133000,00 грн.; актом від 31.07.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 130000,00 грн.; актом від 31.08.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 145000,00 грн.; актом від 30.09.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 87000,00 грн.; актом від 30.09.2014р. про надання послуг на суму 4043,81 грн.; актом від 31.10.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 140000,00 грн.; актом від 31.10.2014р. про надання послуг на суму 4057,62 грн.; актом від 28.11.2014р. про надання послуг на суму 4086,44 грн.; актом від 30.11.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 100000,00 грн.; актом від 31.12.2014р. на виконання умов договору на утримання на суму 140000,00 грн.; актом від 31.01.2015р. про надання послуг на суму 2875,51 грн.; актом від 28.02.2015р. на виконання умов договору на утримання на суму 145000,00 грн.; актом від 30.03.2015р. на виконання умов договору на утримання на суму 129000,00 грн.

Вищезазначені акти на загальну суму 2189063,38 грн. оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання загальним розміром 2189063,38 грн.

За доводами позивача, враховуючи лише часткову сплату за зобов'язаннями на підставі договору на утримання зі сторони відповідача, у останнього виникла заборгованість зі сплати основного боргу в розмірі 656364,30 грн.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилався на відсутність у нього заборгованості перед позивачем. Вказані доводи, згідно наданого відповідачем розрахунку, він обґрунтовував неправомірною відмовою позивача у зарахуванні частини коштів у розмірі 164200,00 грн., що надійшли на рахунок позивача із зазначенням помилкових реквізитів призначення платежу, а саме: "плата за договором №1 від 01.02.2012р. по здійсненню функцій між управителем та балансоутримувачем нежитлового приміщення".

Також під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності відносно вимог позивача про стягнення 240000,00 грн. за актом від 30.09.2013р., 160000,00 грн. за актом від 31.10.2013 та 100000,00 грн. за актом від 30.11.2013р. Свою заяву відповідач обґрунтовував тим, що позов подано в листопаді 2016р., а отже вимоги відносно актів за період вересень-листопад 2013р. виходять за межі позовної давності.

За наслідками розгляду справи місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг у розмірі 492164 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 35855 грн. 57 коп. інфляційні втрати у розмірі 316345 грн. 42 коп.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору на утримання житлових будинків та прибудинкових територій №1 від 01.09.2013р., який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Договір у встановленому порядку не був оспорений, та не визнаний недійсним, а отже був обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 2.2 договору на утримання сторонами погоджено, що замовник зобов'язується до 30 числа поточного місяця або за узгодженням сторін в інший термін перерахувати виконавцю на його банківський рахунок частину коштів від орендної плати, що надходить на рахунок замовника згідно договорів про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду, які залишаються у замовника після сплати податків та зборів у розмірах та порядку визначених чинним законодавством та покриття витрат, пов'язаних із виконанням функцій замовника.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, враховуючи вищенаведене та ті обставини, що строк оплати відносно кожного окремого акту та всіх актів разом настав, відповідач мав зобов'язання перед позивачем зі сплати отриманих послуг у розмірі 2 189 063,38 грн.

З наданих сторонами суду першої інстанції доказів вбачається, що відповідачем на виконання умов договору на утримання за період з 14.01.2014р. по 03.04.2015р. було сплачено кошти на рахунок позивача у розмірі 1 696 899,13 грн., з яких позивачем відмовлено у зарахуванні 164200,00 грн., з підстав помилкового призначення платежів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що банківські виписки про сплату відповідачем на рахунок позивача 14.01.2014р., 15.01.2014р. та 17.01.2014р. коштів в загальній сумі 164200,00 грн. містять наступні реквізити призначення: "плата за договором №1 від 01.02.2012р. по здійсненню функцій між управителем та балансоутримувачем нежитлового приміщення". Однак, враховуючи пояснення сторін та наявні документи по справі, судом було встановлено, що будь-які інші договірні відносини окрім договору на утримання від 01.09.2013р. між сторонами відсутні.

Тому, враховуючи вищезазначене та ту обставину, що кошти у розмірі 164200,00 грн., які надійшли від відповідача на рахунок позивача останнім не повернуті, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність відмови позивача у зарахуванні вказаних коштів в рахунок сплати за договором на утримання.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що загальна сума сплачених коштів відповідачем за договором на утримання становить 1696899,13 грн. (1532699,13 грн.+ 164200,00 грн.)

Доводи відповідача відносно пропуску позивачем позовної давності за вимогами по актам за вересень-листопад 2013р. та клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною 3 зазначеної статті визначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №916/1263/15-г (3-269гс16)).

Враховуючи наявність у матеріалах справи підписаного та скріпленого печатками сторін акту звіряння розрахунків від 31.10.2014р. за договором №1 від 01.09.2013р., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що строк позовної давності є таким, що перервався 31.10.2014р.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідач належним чином не виконав вимоги договору, а відтак порушив приписи ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зі сплати отриманих послуг за договором №1 від 01.09.2013р. у розмірі 492164,25 грн., а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 51550,31 грн. та інфляційних втрат у розмірі 453234,44 грн.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

У пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено за період з 31.10.2014р. по 01.11.2016р.

Однак, враховуючи заяву відповідача про застосування строку загальної позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є необґрунтованим включення позивачем до розрахунку про нарахування 3% річних та інфляційних втрат акту за 30.09.2013р. виходячи з наступного.

Позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Пунктами 3.4. та 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що до вимог про стягнення сум інфляційних втрат та процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Враховуючи вимоги п. 2.2. договору на утримання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що перебіг позовної давності щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат за актом від 30.09.2013р. розпочався з 31.10.2013р., а отже позивач мав право на відповідне звернення до суду до 31.10.2016р. включно., але фактично звернувся лише 03.11.2016р.

Згідно встановленого судом факту переривання позовної давності зі стягнення основного боргу за договором на утримання суд вірно зазначив, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його часткова сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, 3% річних, інфляційних втрат), і відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Таким чином, у позовних вимогах про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за актом від 30.09.2013р. слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Згідно розрахунку зробленого судом першої інстанції відносно решти актів за період з 31.10.2013р. по 01.11.2016р., за виключенням дат часткової оплати, розмір 3% річних та інфляційних втрат становить 35855,57 грн. та 316345,42 грн. відповідно, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 10.07.2017 надав суду копії банківських виписок, а саме: від 11.09.2013 на суму 20 000 грн., від 16.09.2013 на суму 10 000 грн., від 18.09.2013 на суму 20 000 грн., від 20.09.2013 на суму 55 000 грн., від 24.09.2013 на суму 45 000 грн., від 27.09.2013 на суму 15 000 грн., від 30.09.2013 на суму 20 000 грн., від 01.10.2013 на суму 25 000 грн., від 10.10.2013 на суму 30 000 грн., від 17.10.2013 на суму 10 000 грн., від 21.10.2013 на суму 20 000 грн., від 22.10.2013 на суму 30 000 грн., від 23.10.2013 на суму 30 000 грн., від 31.10.2013 на суму 70 000 грн., від 11.11.2013, на суму 30 000 грн., від 21.11.2013 на суму 20 000 грн., від 27.11.2013 на суму 30 000 грн., від 29.11.2013 на суму 20 000 грн. В призначенні платежів у всіх банківських виписках вказано "Плата зг.дог. №1 від 01.02.12р. по здійсненню функцій між управителем та балансоутримувачем неж.прим. Тендеру не підлягає"

Колегія суддів відмічає, що вказані банківські виписки не надавались суду першої інстанції та не були предметом розгляду на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідач подаючи вищезазначені банківські виписки взагалі не обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі судом першої інстанції порушено 04.11.2016, судові засідання призначались на 29.11.2016, 13.12.2016, 17.01.2017, 24.01.2017, 07.02.2017, 07.03.2017, 29.03.2017 та 26.04.2017 і представник відповідача був присутній у судових засіданнях.

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем подавались відзив на позовну заяву, письмові пояснення по справі, клопотання про долучення доказів, контррозрахунок позовних вимог, акт звірки розрахунків, клопотання про застосування позовної давності до вимог за вересень-листопад 2013 року тощо.

При цьому жодного разу відповідачем не було вказано про наявність зазначених банківських виписок та сплату боргу, а заперечення щодо вимог за вказаний період зводились лише до посилань на пропуск позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає додаткові докази, а саме вищенаведені банківські виписки, оскільки апелянт не навів жодних належних причин, що заважали йому надати суду першої інстанції вказані докази та, що ці причини не залежали від нього.

Крім цього, колегія суддів також враховує те, що у двосторонньому акті звірки розрахунків заборгованості по договору станом на 01.11.2014, який підписаний представниками обох сторін без зауважень, відповідачем також не враховувались зазначені платежі в якості оплати за договором.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі № 910/20123/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/20123/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/20123/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

А.І. Мартюк