ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

17 серпня 2017 р. Справа № 902/1280/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Колбасова Ф.Ф., розглянувши, у відкритому судовому засіданні, матеріали справи

за первісним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" (м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150)

до: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" (с.Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330)

про стягнення 1983273,87 грн та зобов'язання поставити товар вартістю 4315126,04 грн

та зустрічним позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" (с. Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" (м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150)

про стягнення 1954714,17 грн

за участю секретаря судового засідання Вознюк К.В.

представники сторін:

позивача за первісним позовом (відповідача за зусртічним позовом): не з'явився.;

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_1 - довіреність від 05.01.2017р.;

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" про стягнення 956032,08 грн, з яких: 496912,75 грн - сума основного боргу, 208907,54 грн - пеня, 13273,69 грн - 3% річних, 236938,10 грн - інфляційне збільшення.

Ухвалою суду від 16.09.2015р. за вказаним позовом Господарським судом Вінницької області порушено провадження у справі №902/1280/15 та призначено судове засідання на 01.10.2015 р.

Ухвалою суду від 09.10.2015р. прийнято до провадження зустрічну позовну заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" до Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" про стягнення 1070792,20 грн заборгованості за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-34 від 12.02.2014 р., з яких: 624 200,20 грн боргу, 184 590,00 грн пені, 15 780,00 грн 3 % річних, 246 222,00 грн інфляційних втрат.

У відзиві на зустрічну позовну заяву № 911 від 20.10.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" проти позовних вимог Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" заперечило, мотивуючи тим, що відповідач не розрахувався за отриманий посівний матеріал та не до поставив 1307,79 тонн соняшника, тому, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс", воно правомірно скористалося приписами ст. 528 ЦК України, та відмовилось від взятих на себе зобов'язань щодо проведення оплати за отриманий соняшник.

Під час розгляду справи сторони неодноразово змінювали свої позовні вимоги.

Так, ухвалою суду від 02.02.2016р. прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" про зменшення позовних вимог (від 29.01.2016р. № 101) згідно якої останнє просить стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" на користь товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" 1 064 689,42 грн, в т.ч. 496 912,75 грн основного боргу, 298 215,68 грн пені, 19 032,43 грн 3 % річних, 250 528,56 грн інфляційних втрат, 1 415 497,20 грн коригування вартості посівного матеріалу та зобов'язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон (а.с.77-87, т.2).

Також представником Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" в судовому засіданні 16.02.2016р. подано заяву від 16.02.2016р. (вх. 06-52/1331/16 від 16.02.2016р.) відповідно до якої він вніс зміни до редакції п.п.2.2, 2.3 прохальної частини заяви про зменшення позовних вимог від 29.01.2016 р. № 101 зазначивши вартість соняшника в розмірі 4 315 126,04 грн, який він просить зобов'язати поставити та розмір коригування вартості посівного матеріалу 918584,45 грн замість 1 415 497,20 грн.

Ухвалою суду від 16.02.2017р. вказана заява прийнята судом до розгляду.

Таким чином актуальною і вірною ціною первісного позову із врахуванням наведеного вище згідно заяви від 29.01.2016 р. № 101 та заяви від 16.02.2016р. (вх. 06-52/1331/16 від 16.02.2016р.) являється 6 298 399,92 грн (1 064 689,42 + 918 584,45 + 4 315 126,05).

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" 04.11.2015р. подало до суду заперечення на позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс", в яких просило в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. Вказані заперечення мотивовані наступним: позивач на власний розсуд визначив черговість виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу; розрахунок кількості соняшника, який мав бути вирощений і поставлений у кількості 570,286 тонн не доведений належними доказами; визначена у експертному висновку Вінницької торгово-промислової палати № В-24 від 16.02.2015р. ціна 1 тонни соняшника в сумі 7566,6 грн станом на грудень 2014р. стосується вартості звичайного соняшника, а не високоолеїнового, який мав поставлятись згідно договору; Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" правомірно відмовилось від виконання взятих на себе зобовязань щодо поставки іншої частини соняшнику, у звязку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" не розрахувалось за поставлений восени 2014 року у передбачений договором строк; ціна соняшника, по якій здійснювалась поставка не відповідача умовам договору; хоча даний договір купівлі-продажу є змішаним договором, однак правовідносини щодо купівлі-продажу насіння соняшника і правовідносини щодо купівлі-продажу вирощено згідно договору соняшника ніяким чином не можуть на обовязок сплати ТОВ «Авіс» за поставлений соняшник.

Відповідно до ухвали суду від 16.02.2016 р. у справі призначено комплексну судову експертизу (товарознавчу та економічну), проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

26.09.2016р. відповідно до повторного автоматизованого розподілу документообігу суду справу №902/1280/15, в зв'язку зі звільненням судді Баранова М.М. з посади судді, передано на розгляд судді Тварковському А.А.

Ухвалою суду від 28.09.2016 р. справу №902/1280/15 прийнято до провадження суддею Тварковським А.А.

Розпорядженням керівника апарату суду від 23.01.2017 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи №902/1280/15 за результатами якого її передано на розгляд судді Колбасову Ф.Ф., оскільки станом на 23.01.2017р. повноваження судді Тварковського А.А. зі здійснення правосуддя припинено, в зв'язку закінченням п'ятирічного строку перебування на посаді судді.

Ухвалою суду від 25.01.2017р. справу 902/1280/15 прийнято до провадження суддею Колбасовим Ф.Ф.

В зв'язку з надходженням до суду висновків експертів за результатами проведення комплексної судової експертизи (товарознавчої та економічної), ухвалою суду від 26.06.2017р. провадження у справі поновлено та призначено її до розгляду на 03.08.2017р.

03.08.2017р. до суду від представника позивача за первісним позовом, на виконання вимог ухвали суду, надійшов супровідний лист № 640 від 02.08.2017р. з доданими до нього додатковими документами.

03.08.2017р. до суду від представника відповідача за первісним позовом надійшли доповнення до заперечень проти первісного позову.

02.08.2017р. до суду від позивача за зустрічним позовом надійшла заява № б/н від 31.07.2017р. про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення боргу за договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-34 від 12.02.2014р., в якій останній просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом на свою користь 1954714,17 грн, з яких: 624200,1 грн - основний борг, 665370,04 грн - пеня; 51952,00 грн - 3% річних, 613192,03 грн - інфляційне збільшення суми боргу.

Подана позивачем за зустрічним позовом заява про збільшення розміру позовних вимог за зустрічним позовом прийнята судом до розгляду, як така, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, про що зазначено в ухвалі суду від 03.08.2017р.

03.08.2017р. представником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка» подано до суду доповнення до заперечень проти первісного позову, в яких останнє просило суд відмовити в задоволенні позову ТОВ- підприємство «Авіс» в частині коригування вартості насіння соняшника у сімі 918584,45 грн та зобовязання СТОВ «АкваВіка» поставити позивачу 570,286 тонн соняшника вартістю 4315126,05 грн.

В судове засідання представник позивача не з'явився 03.08.2017р. представник позивача за первісним позовом ТОВ- підприємство «Авіс» не з'явився. Натомість від позивача за первісним позовом до суду 03.08.2017р. надійшла заява № 651 від 03.08.2017р. про відкладення розгляду справи на іншу дату, яка мотивована неможливістю явки в судове засідання уповноваженого представника позивача.

Ухвалою суду від 03.08.2017р. розгляд справи відкладено на 17.08.2017р.

В судове засідання17.08.2017р. з'явився представник Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка", який проти первісного позову заперечив та підтримав зустрічний позов, з урахування заяви про збільшення позовних вимог № б/н від 31.07.2017р.

Представник позивача за первісним позовом ТОВ- підприємство «Авіс» в судове засідання 17.08.2017р. повторно не з`явився, витребуваних судом доказів не надав.

Натомість від позивача за первісним позовом до суду 17.08.2017р. надійшла заява №б/н від 16.08.2017р. про призначення колегії суддів для розгляду даної справи. Вказана заява мотивована складністю спірних матеріально-правових відносин, кількості доказів поданих сторонами на підтвердження вимог та заперечень й неоднаковістю судової практики застосування правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи з підстав необґрунтованості.

Крім того від позивача за первісним позовом до суду 17.08.2017р. надійшла заява №б/н від 16.08.2017р. про відкладення розгляду справи на іншу дату, яка мотивована неможливістю явки в судове засідання уповноваженого представника позивача за первісним позовом у зв'язку з необхідністю представника ОСОБА_2 бути присутньою в іншому судовому засіданні в Господарському суді Житомирської області.

Розглянувши заяву представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відхилення останньої виходячи з наступних міркувань.

Як наголошено в п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду на вказане, в задоволенні заяви представника позивача за первісним позовом про відкладення розгляду справи в зв'язку з відрядженням представника слід відмовити, як необґрунтованому враховуючи вказані вище приписи позаяк останнім не наведено жодних доказів неможливості уповноваження на представництво його інтересів в даному судовому засіданні будь-якої іншої особи. Крім того, суд звертає увагу позивача за первісним позовом, що останнім не надано витребуваних судом доказів, а відрядження його представника не є перешкодою у виконанні вимог ухвали суду в цій частині.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому, під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на: неможливість початку розгляду судом порушеної провадженням справи; неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні; створення інших перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків.

Суд зазначає, що дії представника позивача за первісним позовом спрямовані на подання численних клопотань у даній справі, які не стосуються предмету та підстав спору, перешкоджають розгляду справи і вирішенню спору в строки, передбачені процесуальним законодавством, що свідчить про зловживання стороною своїми процесуальним правами.

Таким чином, зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу (постанова ВГСУ №7 від 17.05.11).

Суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду представника позивача за первісним позовом, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка", зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

12.02.2014р. між ТОВ-підприємство АВІС (сторона 1) та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка", (сторона 2) було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-34.

У відповідності до пункту 1.1 договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-34, зокрема, підпунктів 1.1.1-1.1.3договору, передбачено наступне: сторона 1 зобов'язалась передати у власність сторони 2 посівний матеріал високоолеїнового соняшника (надалі іменується посівний матеріал) та здійснити розрахунок за поставлений відповідачем соняшник, вирощений із посівного матеріалу; сторона 2 зобов'язався прийняти посівний матеріал й використати його за призначенням, встановленим даним договором, здійснити за нього розрахунок та поставити стороні 1 соняшник, вирощений із посівного матеріалу (надалі іменується соняшник); сторона 1 зобов'язалась прийняти соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та оплатити його вартість протягом десяти банківських днів від дня фактичного отримання соняшника від сторони 2 із одночасним підписанням накладних, актів приймання-передачі та інших документів, передбачених даним договором.

Відповідно до пунктів 1.2-1.3, 1.6 договору, сторони домовилися, що посівний матеріал та соняшник разом у цьому договорі іменуються предмет договору; найменування, кількість предмету договору, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру та загальна сума предмету договору визначаються у специфікаціях, рахунках, видаткових накладних, та/або інших товарно-супровідних документах, які є невід'ємною частиною даного договору; право власності на предмет договору у протилежної сторони виникає в момент фактичного передання предмету договору з одночасним підписанням відповідних накладних за місцем поставки предмету договору.

Розділом 2 договору визначено обов'язки сторін, а саме підпунктами 2.1.1-2.1.6 договору визначено такі зобов'язання сторони 1: передати у власність стороні 2 посівний матеріал із високоврожайного соняшника у кількості 215 посівних одиниць загальною вартістю 344873,78 грн на день укладення даного договору з метою його посіву на земельній ділянці розміром 430 га; придбати у сторони 2 весь врожай соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці розміром 430 га; поставити посівний матеріал стороні 2 власними транспортними засобами та за власний рахунок до 01 квітня 2014 року; вартість транспортування входить у вартість посівного матеріалу та зазначається у видаткових накладних і рахунках; оплатити вартість соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу, яка складається із ринкової ціни товарного соняшника станом на день його поставки (купівлі-продажу) у регіоні місцезнаходження сторони 2 по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1 у строки, передбачені підпунктом 1.1.3 договору.

Підпунктами 2.2.1-2.2.6 договору визначено такі зобов'язання сторони 2: своєчасно та в повному обсязі прийняти від сторони 1 посівний матеріал; своєчасно й належним чином засіяти земельну ділянку розміром 430 га посівним матеріалом; своєчасно, у повному обсязі та з найменшими втратами виростити, зібрати врожай соняшника та зберігати його у належних умовах до дня передачі виключно стороні 1 із усіма, передбаченими законодавством, супровідними документами; оплатити стороні 1 вартість посівного матеріалу не пізніше 20 жовтня 2014 року; продати/поставити соняшник, вирощений із посівного матеріалу, виключно стороні 1 на умовах, передбачених підпунктом 2.1.6 договору у такому порядку: 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю соняшника до 31 грудня 2014 року; 50 (п'ятдесят) % від загального обсягу врожаю соняшника до 31 травня 2015 року; поставити соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці, відведеної для такої мети розміром 430 га у загальній кількості із розрахунку двадцять п'ять центнерів з одного гектару власними транспортними засобами та за власний рахунок на адресу розташування виробничих потужностей сторони 1.

Розділом 3 договору визначено права сторін, а саме підпунктом 3.2.4 договору визначено, що сторона 2 має право поставити стороні 1 соняшник у меншій кількості, ніж це передбачено підпунктом 2.2.6 договору, у разі, якщо реальна урожайність соняшника вирощеного стороною 2, буде меншою, ніж двадцять п'ять центнерів з одного гектару із обов'язковим підтвердженням такого факту відповідною довідкою сільськогосподарської інспекції у Вінницькій області.

Підпунктом 5.5 договору визначено, що ціна за одну посівну одиницю посівного матеріалу на день підписання договору складає 1604,00 грн.

У відповідності до пунктів 6.2, 6.5 договору, соняшник вважається переданим стороною 2 та прийнятим стороною 1 - за кількістю: по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1; за якістю: за показниками, передбаченими пунктом 4.1 договору; факт приймання-передачі предмету договору підтверджується оформленими належним чином видатковими накладними.

Пунктом 7.9 договору визначено, що сплата стороною та (або) відшкодування збитків, завданих порушенням договору, не звільняє її від обов'язку виконати цей договір в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним законодавством України.

У відповідності до пунктів 10.1-10.2 договору: цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін; строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений пунктом 10.1 цього договору, та закінчується 31 грудня 2015 року.

27.02.2014р. сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору про те, що додатково крім посівного матеріалу, передбаченого п. 2.1.1 договору, сторона 1 зобов'язується передати у власність стороні 2 посівний матеріал з високоврожайного соняшника Dow Seeds 8X341КЛДМ у кількості 80 п.о. загальною вартістю 152040,00 грн на день укладення даної угоди з метою його посіву на земельній ділянці розміром 160 га.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору сторона 1 поставила, а сторона 2 через представника, який діяв за довіреністю № 25 від 24 березня 2014 року (том 1, а.с. 19), отримала 295 посівних одиниць товару на суму 496912,75 грн, що стверджується видатковою накладною № AV000021116 від 01 квітня 2014 року (том 1, а.с. 18), котра підписана представниками сторін та скріплена відтисками їх печаток.

Сторона 2 СТОВ «АкваВіка» за отриманий від сторони 1 ТОВ підприємство «Авіс» посівний матеріал не розрахувалась.

З метою досудового врегулювання спору сторона 1 ТОВ підприємство «Авіс» рекомендованим листом направила Стороні 2 СТОВ «АкваВіка» вимогу № 105 від 12.02.2015р., зі змісту котрої вбачається, що позивач за первісним позовом - сторона 1 вимагав від відповідача за первісним позовом допоставити соняшник у кількості 370,28т т до 15.02.2015р.; сплатити на користь сторони 1 протягом трьох банківських днів від дати отримання даної вимоги заборгованість у розмірі 1415497,20 грн та штрафні санкції. Дана вимога отримана відповідачем за первісним позовом 18.02.2015р. (а саме представником за довіреністю Лозінською), що стверджується відміткою на повідомленні про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 20-23).

Проте, відповідач за первісним позовом вимогу не виконав.

В свою чергу, на виконання умов договору сторона 2 поставила стороні 1 товар (соняшник) у кількості 167,214 т на суму 883798,50 грн, що підтверджується наступними первинними документами, а саме: видатковою накладною № РН-0000061 від 20.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 37,271 т. на суму 193809,20 грн; видатковою накладною № РН-0000066 від 24.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 30,692 т. на суму 159598,40 грн; видатковою накладною № РН-0000074 від 27.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 19,473 т. на суму 101259,60 грн; видатковою накладною № РН-0000077 від 29.09.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 19,529 т. на суму 101550,80 грн; видатковою накладною № РН-0000081 від 01.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 15,635 т. на суму 81302,00 грн; видатковою накладною № РН-0000096 від 21.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 21,916 т. на суму 113963,20 грн; видатковою накладною № РН-0000102 від 29.10.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 9,711 т. на суму 50497,2 грн; видатковою накладною № РН-0000138 від 17.11.2014р., на підставі котрої було поставлено товар в кількості 12,987 т. на суму 81818,1 грн (том 1, а.с. 61-68). Дані накладні були підписані представниками сторін та скріплені відтисками печаток.

Як підтверджується доказами долученими СТОВ «АкваВіка» до матеріалів справи, сторона 1 - ТОВ підприємство «Авіс» за отриманий товар (соняшник) розрахувався частково, що підтверджується виписками по рахунку СТОВ «АкваВіка», а саме: 26.09.2014р. ТОВ підприємство «Авіс» сплатило 100 000 грн із призначенням платежу Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-0000100 від 20.09.2014р., договір № ДА-34 від 12.02.2014р.; 06.10.2014р. ТОВ підприємство «Авіс» сплатило 159598,40 грн із призначенням платежу Оплата за насіння соняшника, згідно рахунку № СФ-0000105 від 24.09.2014р., договір № ДА-34 від 12.02.2014р. (том 1, а.с. 69-70).

В зв'язку з непогашенням відповідачем за первісним позовом заборгованості за договором № ДА- 34 від 12.02.2014р. за поставлене насіння соняшника та недопоставкою решти товару - вирощеного соняшника, позивач за первісним позовом, з метою захисту, на його думку, порушеного права, звернувся в суд з позовом до відповідача (з врахування останньої заяви про зменшення позовних вимог № 101 від 29.01.2016р. та заяви від 16.02.2016р., в якій викладено п.2.3 та 2.3 заяви № 101 від 29.01.2016р. в новій редакції) про стягнення 496 912,75 грн основного боргу, 298 215,68 грн пені, 19 032,43 грн 3 % річних, 250 528,56 грн інфляційних втрат, 918584,45 грн коригування вартості посівного матеріалу та зобов'язати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Аквавіка" виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р.

В підтвердження обґрунтування вартості недопоставленого соняшника, позивачем за первісним позовом долучено до матеріалів справи експертний висновок №В-21 від 16 лютого 2015 року Вінницької торгово-промислової палати, зробленого за замовленням Відповідача, з котрого вбачається, що середня ринково-оптова вартість з врахуванням ПДВ (інформаційна) станом на грудень місяць 2014 року становить: насіння соняшнику 7566 грн 06 коп. за 1 тонну (том 1, а.с.115).

На виконання вимог ухвали суду від 16.02.2016р. до господарського суду надійшли висновки комплексної (товарознавчої та економічної) судової експертизи.

Із висновку судового експерта за результатами проведення содово-товарознавчої експертизи № 596/16-21 від 26.05.2016р., вбачається, що ринкова вартість тонни соняшника, вирощено з посівного матеріалу, у Вінницькій області станом на грудень 2014 року склала 4890,00 грн; ринкова вартість однієї високолеїнового соняшника у Вінницькій області станом на грудень 2014 року складала 2852,00 грн.

Також до суду надано висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи № 597/16-21 від 29.05.2017р. яким визначено суми заборгованості сторін по первісному та зустрічному позовах. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В той же час, відповідно до частин 5, 6 статті 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що наявні висновки оцінюються судом поряд з іншими доказами, та не є для господарського суду обов'язковими, а тим більше не мають наперед визначеної сили чи переваги один над одним.

Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення діючого законодавства.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, згідно з приписами частин першої та другої статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Змістом взаємних договірних зобов'язань сторін є обов'язок як позивача поставити відповідачу обумовлений договором товар належної якості та кількості, так і відповідача в подальшому поставити скаржникові вирощений соняшник, що породжує обов'язок кожного з них прийняти товар та оплатити за нього встановлену договором вартість у встановлений договором строк. При чому, оплата поставленого позивачем відповідачеві товару здійснюється з розстроченням платежу, а постачання відповідачем позивачеві товару - під певними умовами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статтей 526, 525 Цивільного кодексу України: зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України в контексті заявлених позовних вимог позивача за первісним позовом суд зазначає наступне.

Як уже було встановлено вище, між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції.

На виконання підпункту 1.1.1 договору позивач за первісним позовом поставив відповідачу за первісним позовом посівний матеріал соняшника на суму 496912,75 грн.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом прийняв даний товар (посівний матеріал) без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості. Даний факт, в свою чергу, підтверджується підписом на даній видатковій накладній та виданою відповідачем довіреністю на отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей. Крім того, суд констатує, що факт отримання посівного матеріалу по договору відповідачем за первісним позовом не заперечується.

В свою чергу, свої зобов'язання за договором щодо оплати вартості посівного матеріалу в розмірі 496912,75 грн відповідач за первісним позовом не виконав.

З урахуванням усього вищевказаного, згідно підпункту 2.2.4 договору, статті 193 Господарського кодексу України та статей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України позовні вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом суми боргу за поставлений посівний матеріал в розмірі 496912,75 грн, підлягають задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 298 215,68 грн пені, нарахованих за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р., 19032,43 грн 3 % річних, за період з 21.10.2014р. по 29.01.2016р. та 250528,56 грн інфляційних втрат, нарахованих з листопада 2014 року по грудень 2015 року включно, за прострочення виконання СТОВ «АкваВіка» грошового зобовязання щодо оплати за отриманий посівний матеріал, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Неустойкою (штрафом, пенею) відповідно до положень ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно статтей 1, 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як визначено пунктом 7.4 договору, при порушенні виконання зобов'язань, передбачених підпунктами 2.2.4 пункту 2.2 договору, сторона 2 сплачує на користь сторони 1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення за весь період протермінування платежу. Обмеження, передбачені пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України у даному випадку не застосовуються.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З аналізу п. 7.4 договору вбачається, що сторонами у договорі погоджено інший строк нарахування пені, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, оскільки відповідач за первісним позовом не здійснив оплату товару (посівного матеріалу) отриманого відповідно до договору, у встановлений термін згідно п. 2.2.4 договору, то він відповідно з вимогами чинного законодавства є боржником, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Перевіркою правильності періодів нарахування та розрахунку інфляційних втрат, який наданий разом з заявою про зменшення позовних вимог № 101 від 29.01.201р., судом не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 250528,56 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

При перевірці правильності нарахування позивачем пені, згідно визначених в розрахунку періодів, судом встановлено, що позивачем не вірно здійснено розрахунок.

При здійсненні судом перерахунку пені за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН" згідно визначених позивачем періодів, загальна сума пені складає 295275,09 грн.

Враховуючи вищевикладене позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 295275,09 грн, а в решті суми - 2940,59 грн слід відмовити.

При перевірці правильності нарахування позивачем 3% річних, згідно визначених в розрахунку періодів, судом встановлено, що позивачем не вірно здійснено розрахунок. Крім того, позивачем за первісним позовом в розрахунку 3% річних допущено описку в кінцевій даті нарахування річних: зазначено «по 10.09.2015р.», тоді як з розрахунку вбачається, що фактично було проведено нарахування 3% річних по 29.01.2016р.

При здійсненні судом перерахунку 3% річних за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН" згідно визначеного позивачем періоду (з 21.10.2014р. по 29.01.2016р.), загальна сума річних складає 19029,20 грн з суми боргу 496912,75 грн.

Враховуючи вищевикладене позов в частині стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в сумі 19029,20 грн, а в решті суми - 3,23 грн слід відмовити.

Всупереч наведеним вище процесуальним нормам, відповідач за перівсним позовом не подав до суду доказів в спростування позовних вимог позивача за первісним позовом щодо стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Що ж стосується позовної вимоги позивача за первісним позовом про зобов'язання відповідача за первісним позовом виконати обов'язок в натурі щодо поставки Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р., суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за первісним позовом на виконання умов договору поставив (продав) позивачу за первісними позовом соняшник в кількості 167,214 т на загальну суму 883797,50 грн. Як зазначає позивач, відповідно до підпункту 2.2.6 договору сторона 2 СТОВ «АкваВіка» повинна була поставити стороні 1 вирощений з поставленого посівного матеріалу соняшник в кількості 1475 тонн, з розрахунку (590 га*25 ц=1475 тонн), з яких 737,5 тонн (50 %) до 31 грудня 2014 року та 737,5 тонн (50 %) до 31 травня 2015 року.

З урахуванням наведеного, на переконання позивача за первісним позовом, станом на 31 грудня 2014 року відповідач за первісним позовом не допоставив соняшник в кількості 570,286 тонн ( 737,5 - 167,214), та станом на 31.05.2015р. на поставив 737,5 тонн соняшника.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що отриманий товар (соняшник), який відповідач за первісним позовом передав позивачу за первісним позов на загальну суму 883797,50 грн, в порушення п.п. 1.1.3 договору оплачений позивачем за первісним позовом лише частково в сумі 259598,4 грн.

Заперечуючи проти первісного позову, відповідач посилався на те, що припинення виконання зобов'язань з поставки позивачу частини товару (соняшнику) було зумовлено неналежним виконанням позивачем своїх зобов'язань з оплати раніше поставленого товару.

Відповідно до частини третьої статті 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно з правилами частини п'ятої статті 692 Цивільного кодексу України, якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

За змістом укладеного між сторонами договору, вбачається, що як позивач так і відповідач одночасно є як боржником так і кредитором, як покупцем так і продавцем, а в цілому уособлюють в собі правовий статус даних осіб.

Відповідно до статей 655, 663, частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі.

З системного аналізу умов договору вбачається, що термін оплати товару стосується саме отриманої партії товару, при цьому будь-яких інших платежів (на умовах кінцевих розрахунків тощо) договір не містить, а тому позивач відповідно до умов п.п. 1.1.3 договору повинен був проводити оплату протягом 10 банківських днів з моменту фактичного отримання соняшника, і при цьому проведення таких оплат не ставиться в залежність від проведення СТОВ «АкваВіка» оплати за посівний матеріал.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом прийняв товар на суму 883797,50 грн без жодних зауважень та претензій, однак, здійснив оплату лише частково в сумі 259598,4 грн.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до умов підпункту 2.2.4 договору, зважаючи на дати видаткових накладних та періоди поставки соняшника, обов'язок по оплаті соняшника у позивача за первісним позовом, саме як покупця (та з огляду на часткову оплату) виникає швидше (п.п. 1.1.3 - протягом 10 банківських днів від дня фактичного отримання соняшника від сторони 2), ніж обов'язок відповідача за первісним позовом щодо оплати посівного матеріалу, зважаючи на умови підпункту 2.2.4, по оплаті посівного матеріалу (не пізніше 20 жовтня 2014 року).

Таким чином, оскільки позивачем за первісним позовом своєчасно не було проведено розрахунок за поставлений соняшник на загальну суму 883797,50 грн, то відповідно до наведених норм законодавства відповідач за первісним позовом правомірно припинив подальше виконання взятих на себе зобов'язань по поставці решти соняшника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016р. у справі №902/1361/15.

Окрім того, суд зазначає, що задоволення вимоги позивача за первісним позовом про виконання обов'язку в натурі, а саме щодо поставки відповідачем за первісним позовом соняшника позивачу, при цьому, зважаючи на ухилення останнім обов'язку щодо оплати уже поставленого відповідачем соняшника, не маючи в майбутньому гарантії щодо оплати такого поставленого соняшника, приведе до виникнення нових спірних відносин та судових спорів. Крім того, станом на час розгляду справи в суді, дата до якої позивач за первісним позовом просить задовольнити вимогу щодо поставки товару (до 31.12.2016р.) вже минула.

А відтак, дослідивши позовну вимогу позивача за первісним позовом щодо виконання обов'язку в натурі поставити соняшник високоолеїнового в кількості 570,286 тон вартістю 4315126,04 грн до 31.12.2016р., в правовому полі законодавства України та доказів, долучених до матеріалів справи, суд зазначає, що дана вимога суперечить, визначеним нормами глави 54 Цивільного кодексу Купівля-продаж та положенням про договір поставки України, засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому вказана вимога позивача за первісним позовом не підлягає задоволенню.

Також судом розглянуто вимогу позивача за первісним позовом про стягнення з СТОВ «АкваВіка» 918584,45 грн коригування вартості посівного матеріалу, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Пунктами 5.2, 5.3 договору №ДА-34 від 12.02.2014 передбачено коригування вартості поставленого позивачем відповідачеві посівного матеріалу в залежності від курсу долара США на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4, тобто станом на 20.10.2014.

Відповідно до п. 5.4 договору у випадку, коли на дату оплати за поставлений посівний матеріал Коп/Кпост більше або дорівнює 1,01, сторонами визначено механізм реалізації такого коригування, зокрема: передбачено виставлення стороною 1 скоригованого рахунку стороні 2, а також обов'язок останньої оплатити даний рахунок не пізніше трьох банківських днів з дня отримання такого рахунку. При цьому вартість посівного матеріалу, що вказується в рахунку розраховується за наступною формулою: Цоп=Цпост х (Коп/Кпост), де Цпост - ціна поставки розрахована згідно пункту 5.3 договору; Коп- комерційний курс гривні до долара США на дату оплати.

Тлумачення величин, які використовуються при проведенні розрахунку у пункті 5.4 договору №ДА-34 від 12.02.2014, не є повним, а саме: сторонами у цьому пункті не узгоджено, що слід розуміти під величиною Кпост та не визначено при використанні величини Коп який курс долара США повинен бути використаний - на дату фактичної оплати чи на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4 договору.

Відсутність узгодження між сторонами у договорі чітко визначених складових, які використовуються у наведеній формулі, унеможливлює проведення коригування вартості поставленого товару.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 20.02.2017р. у справі №916/452/16.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми в розмірі 918584,45 грн. Слід також зазначити, що ухвалою суду від 03.08.2017р. судом, з-поміж іншого, витребувано у позивача за первісним позовом розгорнутий обґрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми коригування, однак ТОВ підприємство «Авіс» вказану ухвалу суду залишено без виконання.

Слід також зазначити, що в матеріалах справи відсутні і дані щодо комерційного курсу долара США як на дату оплати, передбачену пунктом 2.2.4 договору (20.10.2014), так і на дату укладення договору.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом в частині стягнення зі відповідача за первісним позовом коригування вартості посівного матеріалу.

Крім того, відповідач СТОВ «АкваВіка», посилаючись невиконання позивачем - ТОВ підприємство «Авіс» умов договору щодо оплати поставленого товару (соняшника), звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача, щодо захисту, на його думку, порушеного права, та з урахуванням заяви № б/н від 31.07.2017р. про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом, просив стягнути з ТОВ підприємство «Авіс» на свою користь 1954714,17 грн, з яких: 624200,1 грн - основний борг, 665370,04 грн - пеня; 51952,00 грн - 3% річних, 613192,03 грн - інфляційне збільшення суми боргу.

Дослідивши зустрічні позовні вимоги відповідача, суд зауважує наступне.

Як зазначалось вище, на виконання умов договору сторона 2 СТОВ «АкваВіка» поставила стороні 1 ТОВ підприємство «Авіс» товар (соняшник) у кількості 167,214 т на суму 883798,50 грн. Судом встановлено, що ТОВ підприємство «Авіс» прийняло даний товар без будь-яких застережень та зауважень щодо його комплектності, кількості та якості, даний факт підтверджується підписом на даних видаткових накладних. Крім того, факт отримання товару ТОВ підприємство «Авіс» не заперечується.

Як уже встановлено вище, сторона 1 ТОВ підприємство «Авіс» за отриманий товар (соняшник) розрахувалась частково на загальну суму 259598,40 грн, з урахуванням наведеного сума боргу становить 624200,10 грн (883798,50 грн - 259598,40 грн).

З урахуванням усього вищевказаного, згідно пунктів 1.1.3, 2.1.6 договору, статті 193 Господарського кодексу України та статтей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України зустрічні позовні вимоги СТОВ «АкваВіка» про стягнення з ТОВ підприємство «Авіс» суми боргу в розмірі 624200,10грн, підлягають до задоволення.

Також судом розглянуто вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом 665370,04 грн пені; 51952,00 грн 3% річних, 613192,03 грн інфляційного збільшення суми боргу, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Як уже було встановлено вище в даній судовій постанові, позивач не провів розрахунок за отриманий соняшник у строк, передбачений підпунктом 1.1.3 договору, то відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.7 договору, сторони погодили, що при порушенні стороною 1 виконання зобов'язань, передбачених підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 договору, сторона 1 сплачує на користь сторони 2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розміні подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення.

Відповідно до ст.ст.6, 627, ст.629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом інфляційних втрат, 3% річних та пені є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та вимогам чинного законодавства України.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку пені, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З викладеного слідує, що частина 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вище викладене, пеню з прострочення почасових платежів слід обчислювати окремо за кожним простроченим платежем протягом шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14, стверджує, що пунктом 7.7 договору сторонами передбачено нарахування пені понад шість місяців до повного погашення заборгованості.

Як зазначалось вище, пунктом 7.7 договору, сторони погодили, що при порушенні стороною 1 виконання зобов'язань, передбачених підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 договору, сторона 1 сплачує на користь сторони 2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню у розміні подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних або несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочення.

Суд звертає увагу на те, що умови укладеного між сторонами договору не містять положення про те, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання.

В той же час правова позицію, викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14, ґрунтується на умовах договору, який містив положення саме про те, що пеня нараховується за весь період часу, протягом якого не виконано зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 03.07.2017р. у справі №915/960/16.

Відтак посилання СТОВ «АкваВіка» на вказану постанову є помилковим, а тлумачення останнім умов пп. 7.7. укладеного між сторонами договору є надто довільним та розширеним, оскільки останній не містить чіткого положення про те, що пеня нараховується за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Крім того, судом враховано положення п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому зазначено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином позивачем за зустрічним позовом не вірно здійснено розрахунки, оскільки останнім, як встановлено судом, невірно визначено період нарахування пені всупереч вимогам ст. 232 Господарського кодексу України, в деяких розрахунках, проведених окремо по кожній з видатковій накладних, не вірно визначено дату початку нарахування пені з урахуванням для коли мало бути виконано зобовязання та не вірно визначено суми заборгованості по окремим накладним.

При здійсненні судом перерахунку пені за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН" сума пені складає 119759,53 грн, згідно наведеного розрахунку:

- по заборгованості згідно видаткових накладних № РН-0000061 від 20.09.2014р. та РН-0000066 від 24.09.2014р. з суми боргу 93809,00 грн (з урахуванням часткових проплат) за період з 08.10.2014р. по 07.04.2015р. пеня складає 16433,28 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000074 від 27.09.2014р. з суми боргу 101259,00 грн за період з 13.10.2014р. по 12.04.2015р. пеня складає 18223,95 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000077 від 29.09.2014р. з суми боргу 101550,80 грн за період з 14.10.2014р. по 13.04.2015р. пеня складає 18373,74 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000081 від 01.10.2014р. з суми боргу 81302,0 грн за період з 16.10.2014р. по 15.04.2015р. пеня складає 14866,02 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000096 від 21.10.2014р., з суми боргу 113963,20 грн за період з 05.11.2014р. по 04.05.2015р. пеня складає 22836,35 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000102 від 29.10.2014р., з суми боргу 50497,2 грн за період з 13.11.2014р. по 12.05.2015р. пеня складає 10506,18 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000138 від 17.11.2014р., з суми боргу 81818,10 грн за період з 02.12.2014р. по 01.06.2015р. пеня складає 18520,01 грн.

Позивачем за зустрічним позовом заявлено в позові вимога про стягнення 665370,04 грн пені. Враховуючи вищевикладене зустрічний позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 119759,53 грн, а в решті суми - 545610,51 грн слід відмовити.

При перевірці правильності нарахування позивачем за зустрічним позовом 3% річних, в деяких розрахунках, проведених окремо по кожній з видатковій накладних, не вірно визначено дату початку нарахування з урахуванням для коли мало бути виконано зобовязання та не вірно визначено суми заборгованості по окремим накладним.

При здійсненні судом перерахунку 3% річних за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН", з урахуванням визначеної позивачем кінцевої дати нарахування, загальна сума річних складає 51916,47 грн, згідно наведеного розрахунку:

- по заборгованості згідно видаткових накладних № РН-0000061 від 20.09.2014р. та РН-0000066 від 24.09.2014р. з суми боргу 93809,00 грн (з урахуванням часткових проплат) за період з 08.10.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 7941,64 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000074 від 27.09.2014р. з суми боргу 101259,00 грн за період з 13.10.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 8530,72 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000077 від 29.09.2014р. з суми боргу 101550,80 грн за період з 14.10.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 8546,96 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000081 від 01.10.2014р. з суми боргу 81302,0 грн за період з 16.10.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 6829,37 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000096 від 21.10.2014р., з суми боргу 113963,20 грн за період з 05.11.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 9385,57 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000102 від 29.10.2014р., з суми боргу 50497,2 грн за період з 13.11.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 4125,55 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000138 від 17.11.2014р., з суми боргу 81818,10 грн за період з 02.12.2014р. по 03.08.2017р. сума 3% річних складає 6556,66 грн.

Враховуючи вищевикладене зустрічний позов в частині стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в сумі 51916,47 грн, а в решті суми - 35,53 грн слід відмовити.

При перевірці правильності нарахування позивачем за зустрічним позовом інфляційних втрат, в деяких розрахунках, проведених окремо по кожній з видатковій накладних, не вірно визначено дату початку нарахування інфляційних (зокрема, заборгованість по видатковій накладній № РН-0000081 від 01.10.2014р. виникла з 16.10.2014р., тому період нарахування слід починати з урахуванням індексу інфляції за листопад 2014р., а не жовтень 2014р.) з урахуванням для коли мало бути виконано зобовязання та не вірно визначено суми заборгованості по окремим накладним. Крім того, позивачем за зустрічним позовом допущено помилки під час відбиття загальної суми інфляційних втрат, так, заявлено до стягнення 613192,03 грн інфляційних втрат, тоді як в розрахунках долучених до заяви про збільшення позовних вимог загальна сума інфляційних втрат по заборгованості з усіх видаткових накладних складає 528376,57 грн.

При здійсненні судом перерахунку інфляційних втрат за допомогою калькулятора штрафів програми "ЛІГА.ЗАКОН", з урахуванням визначеної позивачем кінцевої дати нарахування (червень 2017р.), загальна сума інфляційних втрат складає 524817,73 грн, згідно наведеного розрахунку:

- по заборгованості згідно видаткових накладних № РН-0000061 від 20.09.2014р. та РН-0000066 від 24.09.2014р. з суми боргу 93809,00 грн (з урахуванням часткових проплат) за період з жовтня 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 81447,20 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000074 від 27.09.2014р. з суми боргу 101259,00 грн за період з жовтня 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 87915,46 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000077 від 29.09.2014р. з суми боргу 101550,80 грн за період з жовтня 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 88168,81 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000081 від 01.10.2014р. з суми боргу 81302,0 грн за період з листопада 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 67028,39 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000096 від 21.10.2014р., з суми боргу 113963,20 грн за період з листопада 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 93955,50 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної РН-0000102 від 29.10.2014р., з суми боргу 50497,2 грн за період з листопада 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 41631,77 грн;

- по заборгованості згідно видаткової накладної № РН-0000138 від 17.11.2014р., з суми боргу 81818,10 грн за період з грудня 2014р. по червень 2017р. включно сума інфляційних втрат складає 64670,60 грн.

Враховуючи вищевикладене зустрічний позов в частині стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в сумі 524817,73 грн, а в решті суми - 88374,30 грн слід відмовити.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище процесуальним нормам та вимогам ухвал суду відповідач за зустрічним позовом не подав до суду доказів в спростування позовних вимог позивача за зустрічних позовом щодо стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Заперечення відповідача за зустрічним позовом щодо позову судом оцінюються критично, оскільки є юридично неспроможними та не спростовують правомірності та обґрунтованості заявленого позову.

Відповідно, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову.

Що ж стосується судових витрат, то суд зауважує, що розподіл судового збору, зважаючи на ціну позовів та суми задоволених позовних вимог, проведено у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, шляхом покладення судових втрат на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути з позивача в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 15 408,63 грн судового збору, який останнім було недоплачено при зверненні з даним позовом до суду.

Розмір судового збору, який справляється з позовної заяви, визначений Законом в залежності від виду спору.

Виходячи з підпунктів 2.1, 2.2 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат, а за подання позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

В п.3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 25.08.2011 р. № 01-06/1175/2011 вказано, що розмір ставки судового збору (станом на 1 січня календарного року) у кожному конкретному випадку визначається виходячи з того розміру МЗП, який було встановлено законом на момент сплати судового збору (станом на 1 січня календарного року).

Відповідно до ст.8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" встановлено, що з 01.01.2016 р. розмір мінімальної заробітної плати становить 1 378,00 грн на місяць.

Із врахуванням змісту позовної заяви, заяв про збільшення та зменшення розміру позовних вимог (від 20.10.2015 р. № 910, від 29.01.2016 р. № 101) та долучених до них доказів суд дійшов переконливого висновку про те, що позивачем за первісним позовом не надано належних доказів сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Виходячи із змісту позовних вимог викладених у позовній заяві, заявах про збільшення та зменшення розміру позовних вимог (від 20.10.2015 р. № 910, від 29.01.2016 р. № 101, з урахуванням заяви від 16.02.2016р. про викладення деяких пунктів заяви від 29.01.2016р. № 101 в новій редакції) останні - про стягнення грошових коштів та зобов'язання поставити соняшник - являються майновими, оскільки мають вартісну оцінку із врахуванням положень викладених в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Зокрема при поданні позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" визначено ціну позову в розмірі 956 032,08 грн з врахуванням чого сума сплаченого судового збору, який підлягав сплаті становить 14 340,48 грн, що був сплачений згідно платіжного доручення від 10.09.2015 р. № 9646 (а.с.11, т.1).

Подавши заяву про збільшення позовних вимог від 20.10.2015 р. № 910 Товариством з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" визначено нову ціну позову в розмірі 5 271 158,13 грн (стягнення 956 032,08 грн та зобов'язання поставити 570,286 т. соняшника вартістю 4 315 126,05 грн).

Таким чином за подання вказаної заяви підлягала сплаті сума судового збору щодо вимоги про зобов'язання поставити 570,286 т. соняшника вартістю 4 315 126,05 грн в розмірі 64 726,89 грн, яку було сплачено згідно платіжних доручень від 20.10.2015 р. № 11738 та від 04.11.2015 р. № 12492 (а.с.146, 147, т.1).

В заяві про зменшення розміру позовних вимог від 29.01.2016 р. № 101 Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" визначило ціну позову в розмірі 2480186,62 грн збільшивши первісно заявлені вимоги до розміру 1 064 689,42 грн і доповнивши їх вимогою про стягнення коригування вартості посівного матеріалу в сумі 1415 497,20 грн та вказавши про те, що вимога про зобов'язання поставити насіння соняшника являється немайновою вимогою.

Водночас згідно заяви поданої представником Товариства з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" в судовому засіданні 16.02.2016р. останній, як вказувалось вище, відніс вимогу про зобов'язання поставити соняшник до майнової вказавши вартість соняшника в розмірі 4 315 126,05 грн, а також визначивши розмір коригування вартості посівного матеріалу в сумі 918 584,45 грн.

Таким чином актуальною і вірною ціною позову із врахуванням наведеного вище згідно заяви від 29.01.2016 р. № 101 являється 6 298 399,92 грн (1 064 689,42 + 918 584,45 + 4315 126,05).

Виходячи з наведеного за подання вказаної заяви від 29.01.2016 р. № 101 підлягала сплаті сума судового збору щодо вимоги про стягнення розміру коригування вартості посівного матеріалу в сумі 918 584,45 грн та різниці між вимогою про стягнення грошових коштів в сумі 956 032,08 грн та вимогою про стягнення 1 064 689,42 грн, яка власне є рівною різниці між ціною позову визначеної в заявах від 20.10.2015 р. № 910 і від 29.01.2016 р. № 101 (6 298 399,92 - 5 271 158,13) і становить 1 027 241,79 грн за яку Товариство з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" мало доплатити судовий збір в сумі 15 408,63 грн. Доказів доплати вказаної суми судового збору ТОВ - підприємством «Авіс» до суду не надано.

Таким чином, з огляду на вказане з позивача за первісним позовом слід стягнути в дохід Державного бюджету України 15 408,63 грн суми недоплаченого судового збору .

Під час розгляду справи ухвалою від 16.02.2006 господарський суд призначив комплексну судову експертизу, витрати на оплату якої було покладено на ТОВ-підприємство «Авіс».

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи те, що спір виник внаслідок неправльних дій обох сторін по справі та згідно рішення господарського суду частково задоволено як первісний так і зустрічний позов, судові витрати, що складаються з суми, яка була сплачена ТОВ - підприємством АВІС за проведення судової експертизи в розмір 24286,40 грн, відповідно до ст. 49 ГПК України підлягають покладенню на обидві сторони порівно.

17.08.2017р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 4-5, 32, 33, 34, 43, 49, 69, 75, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства АВІС, (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АкваВіка", (вул. Аграрна, 1 с.Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) 496912,75 грн основного боргу, 295275,09 грн пені, 19029,20 грн 3% річних, 250528,56 грн інфляційних втрат, 15926,18 грн відшкодування витрат на сплату судового збору, 12143,20 грн відшкодування судових витрат за проведення судової експертизи.

3. Відмовити в задоволенні первісного позову в частині зобов'язання СТОВ "АкваВіка" виконати обов'язок в натурі щодо поставки ТОВ - підприємство "Авіс" соняшника високоолеїнового в кількості 570,286 тон, вартістю 4315126,04 грн та стягнення 918584,45 грн коригування вартості посівного матеріалу, 2940,59 грн пені та 3,23 грн 3% річних.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) в доход Державного бюджету України - 15408,63 грн недоплаченого судового збору

5. Зустрічний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АкваВіка", (вул.. Аграрна, 1 с.Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) задовольнити частково.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "Авіс", (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, б. 150) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АкваВіка", (вул. Аграрна, 1 с.Ілляшківка, Тростянецький район, Вінницька область, 24330) 624200,10 грн основного боргу, 119759,53 грн пені, 51916,47 грн 3% річних, 524817,73 грн інфляційних втрат, 19810,41 грн відшкодування витрат на сплату судового збору.

7. В задоволенні зустрічного позову в частині стягнення 545610,51 грн пені, 35,53 грн 3% річних та 88374,30 грн інфляційних втрат відмовити.

8. Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

9. Копію ухвали надіслати Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 22 серпня 2017 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 2 прим.:

1- до справи;

2 - Товариству з обмеженою відповідальністю - Підприємство "Авіс" (м. Вінниця, вул. Пирогова, б.150);