ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.09.2017р. Справа №905/1353/17

за позовом Маріупольської міської ради, м.Маріуполь

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Маріуполь

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний до використання

стан

Суддя Г.В. Левшина

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Маріупольська міська рада, м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Маріуполь, про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га за адресою: АДРЕСА_1 у Лівобережному районі міста та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу прибудови та навісу.

В обгрунтування вказаних вимог позивач посилається на відсутність у відповідача відповідних правових підстав для зайняття спірної земельної ділянки.

Відповідач надав відзив на позов, доповнення до відзиву, в яких проти позовних вимог заперечує, посилаючись на бездіяльність відповідача у оформленні договору оренди земельної ділянки, внаслідок чого відсутнє самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, господарський суд встановив:

Згідно Державного акту на право постійного користування землею №009523 ЗАТ «Комерційний центр «Азовсталь» було надано у постійне користування для обслуговування магазину земельну ділянку, зокрема, по АДРЕСА_1.

Рішенням від 18.07.2001р. №284/4 Маріупольської міської ради "Про припинення права користування частиною земельної ділянки Закритим акціонерним товариством "Комерційним центром "Азовсталь" і надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 в Орджонікідзевському районі міста, Приватному підприємцю ОСОБА_2." вирішено погодити місце розташування та надати земельну ділянку із земель запасу міської ради, площею 1745,0 м2, у тимчасове користування терміном на 15 років для функціонування автомобільного транспорту (будівництва автостоянки) на АДРЕСА_1 в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя ПП ОСОБА_2

До матеріалів справи наданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 22.01.2007р. №13298090 Міським комунальним підприємством Маріупольське БТІ, згідно якого відповідач є власником нежилого приміщення за адресою: м.Маріуполь, АДРЕСА_1. Відповідно до технічної документації (плану, експлікації, характеристики) об'єкт складається з основної будівлі (літ.А-1), прибудови (літ.А-1-1), навісу (літ.а-1), основної будівлі (літ.Б-1, Б-1-1), огорожі (літ.№1), щитової (літ.В1).

Підставою виникнення права власності вказане рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Довіра" від 27.12.2006 року.

27.11.2008р. Управлінням держкомзему у м.Маріуполі Донецької області попередньо узгоджено місцерозташування автостоянки по АДРЕСА_1 у м.Маріуполі.

10.01.2009р. Головним управлінням містобудування та архітектури погоджено відповідачу виділення земельної ділянки для потреб автостоянки.

Згідно висновку від 02.02.2009р. №14/136 відділом регуляторної політики узгоджено матеріали щодо вибору земельної ділянки площею 0,1745 га для розташування автостоянки по АДРЕСА_1 у м.Маріуполі.

Листом від 27.03.2009р. №812/03-2 Маріупольською міською санітарно-епідеміологічною станцією погоджено розміщення автостоянки на земельній ділянці по АДРЕСА_1 за умови дотримання нормативних санітарних розривів, підключення до централізованих мереж водопостачання та каналізації.

01.04.2009р. відповідач також звернувся до відділу регулювання земельних відносин міської ради з заявою щодо прийняття попереднього погодження з розміщення автостоянки по АДРЕСА_1, для підготовки рішення міськради про виділ ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою заявлених позовних вимог позивачем зазначено порушення відповідачем земельного законодавства, зокрема, самовільне зайняття спірної земельної ділянки.

Так, 22.06.2016р. Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства складено акт, згідно якого встановлено, що відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га.

За таких обставин, Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради надано вказівку №111/2016, якою запропоновано відповідачу усунути виявлені порушення земельного законодавства у тридцятиденний строк.

16.08.2016р. Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно якого відповідачем вказівки від 22.06.2016р. не виконано.

14.07.2017р. Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради складено акт, згідно якого встановлено, що відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га за адресою: АДРЕСА_1 у Лівобережному районі міста та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу прибудови та навісу.

Господарський суд приймає до уваги заперечення відповідача та вважає вимоги позивача необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст.ст.13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, в порядок та спосіб визначений конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, ст.16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначений ст.124 Земельного кодексу України, зокрема: передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно ст.126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

За приписом ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно із ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.02.2009р. по справі №17/166пн встановлено, що Маріупольська міська рада підтвердила у своїх відзивах факт надання відповідачем до міської ради документів необхідних для вирішення питання про узгодження місця розташування земельної ділянки по вул. Азовстальській, АДРЕСА_1

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.115 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.02.2009р. по справі №17/166пн встановлений факт наявності надання відповідачем позивачу документів, необхідних для вирішення питання про надання земельної ділянки, тому цей факт не повинен доводитися знову у відповідності зі ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Як наслідок, дії відповідача не підпадають під самовільне зайняття спірної земельної ділянки.

Так, відповідач має зареєстроване право власності на майно, що розташоване за адресою: м.Маріуполь, АДРЕСА_1.

Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України, ст.321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 Цивільного кодексу України закріплені засади захисту права власності, а саме те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. з протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу 1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., який був як і Конвенція ратифікований Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи "майна" за ст.1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини визнавалось таким, що підпадає під захист цієї норми як рухоме і нерухоме майно, так і матеріальні й нематеріальні права, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому.

Стаття 1 Першого Протоколу Конвенції гарантує право власності. Виходячи з вказаних норм, необхідно враховувати, чи в разі втручання у право на власність забезпечується справедливий баланс між захистом права на власність і вимогою щодо загальних інтересів. Такий справедливий баланс не буде забезпечено, якщо на окремого власника покладається "особистий і надмірний обов'язок".

Баланс інтересів власників майна в даному випадку порушується безпідставним втручанням позивача в мирне володіння відповідачем його власністю, яка використовується у підприємницькій діяльності. Обмеження права власності може бути виправданим за ст.1 Першого протоколу Конвенції тільки тоді, коли воно здійснюється в суспільних або загальних інтересах. Європейський суд з прав людини наголошує, що частина друга ст.1 Першого протоколу зберігає за державою право вводити в дію такі закони, які вона вважає необхідними для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. В даному випадку в спірних правовідносинах дотримання справедливого балансу між вимогами щодо загальних інтересів суспільства і необхідністю захисту основних прав особи гарантується чинним законодавством, яке передбачає право звернення до суду за захистом своїх прав, яке покладає на власників майна обов'язок оформити правовстановлюючі документи на земельні ділянки та додержання термінів надання документів відповідними державними органами, в сферу діяльності яких входить оформлення документів на земельні ділянки.

При цьому, посилання позивача на ті обставини, що прибудова (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навіс, площею 0,0159 га за адресою: АДРЕСА_1 у Лівобережному районі міста не входять до складу нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, суд до уваги не приймає.

Зокрема, правовою підставою для заявлення позовних вимог у цій справі позивачем зазначено норми ст.212 Земельного кодексу України, якими врегульовано питання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Як встановлено, спірні у цій справі земельні ділянки входять до складу земельної ділянки загальною площею 0,1745 га, відносно якої відповідачем вчинялися дії, направлені на оформлення у встановленому порядку документів на цю земельну ділянку.

Одночасно, відсутність дозволів на проведення будівництва тягне за собою інші правові наслідки ніж самовільне зайняття земельної ділянки, взагалі є різними за своїм змістом порушеннями.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га за адресою: АДРЕСА_1 у Лівобережному районі міста та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу прибудови та навісу підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст.4-3, 33, 35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Маріупольської міської ради, м.Маріуполь до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Маріуполь про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, під розміщення прибудови (літ.А'-1), площею 0,0044 га та навісу, площею 0,0159 га за адресою: АДРЕСА_1 у Лівобережному районі міста та привести її у придатний для використання стан шляхом демонтажу прибудови та навісу.

В судовому засіданні 05.09.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина