РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2017№910/9805/17

За позовом Державного підприємства «Українське авіаційно-транспортне підприємство

«Хорів-АВІА»

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські

вертольоти»

про стягнення 1 013 079, 07 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Тарасов А.Г. за довіреністю від 16.01.2017;

від відповідача: Мога М.В. за довіреністю № 30/16 від 30.12.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Українське авіаційно-транспортне підприємство «Хорів-АВІА» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» (далі - відповідач) про стягнення 1 013 079,07 грн., з яких 950 730,90 грн. основного боргу, 44 255,82 грн. пені, 13 182,99 грн. інфляційних втрат та 4 909,36 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9805/17, її розгляд призначено на 10.07.2017 року.

07.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки вважає, що заборгованість перед позивачем у нього відсутня, а розмір нарахованої позивачем орендної плати суперечить приписам чинного законодавства.

В судовому засіданні 10.07.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.07.2017 року.

21.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду спору у справі №910/9805/17 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено перерву до 21.08.2017 року.

15.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

19.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 21.08.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.08.2017 року проти задоволення позову заперечив.

В судовому засіданні 21.08.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2010 року між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) було укладено Договір № УВ.АРВ-12-001 про оренду вертольоту МІ-8МТ, заводський номер 94708 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар на правах оренди приймає в строкове платне володіння та користування окреме індивідуально визначене майно - вертоліт МІ-8МТ, заводський номер 94708 (далі - ПС), балансова вартість якого становить 853 225,00 грн., з технічним майном, устаткуванням з комплекту 1:1, необхідним для виконання усіх видів авіаційних робіт за цивільними процедурами на території України та за її межами.

Строк дії Договору оренди ПС становить 8 років. Перебіг строку оренди починається з наступного дня після підписання сторонами акту приймання-передавання ПС (п. 2.1. Договору).

За умовами п. 5.1. Договору орендна плата встановлена в розмірі, не меншої, що розрахована відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і становить 333 700 грн. без ПДВ у місяць.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до пункту 5.3. Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції.

Згідно з п. 5.4. Договору у разі користування ПС протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) орендна плата за дні користування визначається пропорційно дням користування.

В силу п. 5.6. Договору Орендар сплачує орендну плату щомісячно, до 15-го числа місяця, що йде за розрахунковим у розмірі, який визначений пунктами 5.1. та 5.2. даного Договору. Зарахування витрат Орендаря, передбачене п. 4.1.4. та п. 6.5. цього Договору здійснюється Орендарем самостійно та пропорційно, починаючи з терміну підписання Сторонами акта приймання-передавання ПС. Таке зарахування на протязі першого року оренди не може перевищувати 46% орендної плати, яка підлягає сплаті у відповідному місяці. Після закінчення першого року оренди, протягом 15 днів, сторони складають і підписують акт звірки розрахунків за Договором оренди ПС, де визначають залишок грошових витрат Орендаря, які підлягають компенсації Орендодавцем в наступному році відповідно до п. 4.1.1. та п. 6.5. Договору. Якщо встановлений залишок грошових витрат, що підлягає компенсації Орендодавцем, перевищує розмір грошових виплат Орендаря, зарахованих у рахунок орендної плати за попередній рік, відповідно до п. 5.1. Договору, сторони коригують процент виплати орендної плати з таким розрахунком, щоб строк повної компенсації Орендодавцем понесених витрат Орендаря, відповідно до п. 4.1.1. даного Договору, не перевищував строку дії цього Договору.

Орендна плата, визначена у відповідності до пунктів 5.1., 5.2. цього Договору, сплачується Орендарем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця після підписання Договору та починаючи від дати підписання сторонами акту приймання-передавання ПС в строк, встановлений в п. 5.6. цього Договору.

Згідно з п. 5.9. Договору зайва сума орендної плати, що надійшла до Орендодавця, підлягає заліку в рахунок подальших платежів.

В подальшому, до вищевказаного Договору сторонами було укладено ряд додаткових угод № 1 від 28.01.2010, № 2 від 05.02.2010, № 4 від 10.11.2010, № 6 від 24.06.2011, № 7 від 17.08.2013, № 8 від 29.05.2015, якими вносили зміни до деяких умов Договору.

Так, Додатковою угодою № 2 до Договору сторони змінили, зокрема, п. 5.1. Договору та визначили, що орендна плата встановлена у розмірі, не меншої, що розрахована відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, і становить на період відшкодування витрат на приведення ПС до справного стану відповідно пп.4.1.1. та п. 6.5. Договору суму 180 198, 00 грн. без ПДВ у місяць.

Також, Додатковою угодою № 2 сторони внесли зміни до п.п. 5.3., 5.6. Договору, якими визначили, що орендна плата та відшкодування витрат Орендаря, передбачені п.п. 4.1.1., та п. 6.5. Договору за кожний наступний місяць визначаються шляхом коригування на індекс інфляції за попередній місяць. Орендар сплачує орендну плату щомісячно, до 15-го числа місяця, що йде за розрахунковим у розмірі, який визначений пунктами 5.1. та 5.2. Договору. Відшкодування витрат Орендаря, передбачене пп.4.1.1. та п. 65. Договору здійснюється Орендарем самостійно починаючи з терміну підписання сторонами акта приймання-передавання ПС. Відшкодування витрат Орендаря відповідно до пп. 4.1.1. та п. 6.5. Договору становлять суму не більше 153 502 грн. без ПДВ у місяць. Після закінчення першого року оренди, протягом 15 днів, сторони складають і підписують Акт звірки розрахунків за Договором суборенди ПС, де визначають залишок грошових витрат Орендаря, які підлягають відшкодуванню Орендарем в наступному році відповідно до пп.4.1.1. та п. 6.5. Договору. Якщо встановлений залишок грошових витрат, що підлягає відшкодуванню Орендодавцем, перевищує розмір грошових виплат Орендаря, нарахованих за попередній рік, відповідно до п. 5.1. Договору, сторони коригують розмір орендної плати з таким розрахунком, щоб строк повного відшкодування Орендодавцем понесених витрат Орендаря, відповідно до п.п. 4.1.1. та п. 6.5. Договору, не перевищував строку дії Договору, що оформлюється додатковою угодою. Після завершення періоду відшкодування витрат відповідно пп. 4.1.1. та п. 6.5. Договору, розмір орендної плати становить суму 333 700, 00 грн. без ПДВ у місяць.

Додатковою угодою № 6 до Договору сторони змінили п. 5.1., 5.3., 5.6. Договору та визначили, що орендна плата встановлена у розмірі, не меншої, що розрахована відповідно до п. 7 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, і становить суму 180 198, 00 грн. без ПДВ за базовий місяць розрахунку - лютий 2010 року. Орендна плата за червень 2011 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за період з березня 2010 року по червень 2011 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендар сплачує орендну плату щомісячно, до 15-го числа місяця, що йде за розрахунковим у розмірі, який визначений пунктами 5.1.-5.4. Договору з урахуванням пункту 5.13. цього Договору шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця.

Додатковою угодою № 7 від 17.08.2013 сторони змінили п. 2.1. Договору та визначили, що строк оренди ПС становить 13 років. Перебіг строку оренди починається з наступного дня після підписання сторонами акту приймання-передавання ПС.

Крім того, вищевказаною Додатковою угодою сторони змінили п. 15.1. Договору та встановили, що цей Договір діє з 27.01.2010 року до 31.01.2023 року включно.

Для сплати орендної плати за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року позивачем були складені Акти виконаних робіт № 001/82 від 09.12.2016, № 001/83 від 13.01.2017, № 10 від 10.02.2017, № 19 від 10.03.2017, № 28 від 10.04.2017, № 37 від 10.05.2017 та виставлені відповідачу рахунок-фактури № 91 від 09.12.2016, № 2 від 13.01.2017, № 10 від 10.02.2017, № 19 від 10.03.2017, № 28 від 10.04.2017, № 37 від 10.05.2017.

Позивач стверджує, що відповідач всупереч умов Договору належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання з оплати орендної плати, внаслідок чого за ним виникла заборгованість за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року в сумі 950 730,90 грн.

Так, за листопад 2016 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 475 249,13 грн., яка відповідачем оплачена частково в сумі 426 771,25 грн., залишок боргу складає 48 477,88 грн., за грудень 2016 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 479 526,37 грн., яка оплачена відповідачем частково в сумі 242 256,00 грн., залишок боргу складає 237 261,37 грн.; за січень 2017 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 484 801,06 грн., яка відповідачем оплачена частково в сумі 431 465,74 грн., залишок боргу складає 53 335,42 грн.; за лютий 2017 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 489 649, 17 грн., якавідповідачем оплачена частково в сумі 435 780, 39 грн., залишок заборгованості складає 53 868,78 грн., за березень 2017 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 498 462,86 грн., яка відповідачем оплачена частково в сумі 443 624,44 грн., залишок боргу складає 54 838,42 грн.; за квітень 2017 року позивачем нараховано орендної плати в сумі 502 949,03 грн., яка відповідачем сплачена не була.

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором оренди державного майна.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу ч. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі, а ст. 19 Закону встановлений обов'язок орендаря вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності та в строк, встановлений договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України).

Стаття 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Проте, на 2016 рік дію норми статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в частині індексації орендної плати зупинено (п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік").

Таким чином, з урахуванням п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", місячний розмір орендної плати за період з січня 2016 року по грудень 2016 року повинен був визначатись позивачем без здійснення відповідних коригувань розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, у зв'язку з чим розмір місячної орендної плати за вказаний період мав складати 426 771,25 грн. (сума орендної плати за грудень 2015 року).

Отже, сума у розмірі 426 771,25 грн. сплачена відповідачем в якості орендної плати за користування майном у грудні 2015 року на підставі платіжного доручення № 3 від 13.01.2016 повинна застосовуватись як база для нарахування розміру кожного місячного орендного платежу за користування відповідачем майном у період з січня 2016 року по грудень 2016 рік (включно). Тобто, 426 771,25 грн. * 12 = 5 121 255,00 грн., з врахуванням зупинення нарахування індексації орендної плати у 2016 році (п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік").

В той же час, при визначені розміру орендного платежу за користування майном у січні 2017 року підлягає відновленню здійснення індексації, а відтак база для нарахування орендної плати за січень 2017 рік, якою є сума у розмірі 426 771,25 грн. (розмір орендної плати за попередній місяць - грудень 2016 року) повинна бути індексована на визначений за січень 2017 рік індекс інфляції (101,10%) і складати 431 465,73 грн. за січень 2017 року.

Відповідно, орендні платежі за лютий-квітень 2017 року, зважаючи на індекс інфляції у лютому, березні та квітні місяцях 2017 року, повинні складати 435 780,38 грн., 443 624,44 грн. та 447 617,06 грн.

Всього, розмір орендної плати за період з січня 2016 року по квітень 2017 року має складати 6 879 742,61 грн.

Відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень, відповідачем здійснювались наступні платежі: за платіжним дорученням № 381 від 12.02.2016 сплачено орендну плату за січень 2016 року на суму 430 612,19 грн., № 964 від 14.03.2016 сплачено орендної плати за лютий 2016 року на суму 428 889,74 грн., за платіжним дорученням № 1865 від 14.04.2016 сплачено орендної плати за березень 2016 року на суму 433 178,64 грн., за платіжним дорученням № 2523 від 13.05.2016 сплачено орендної плати за квітень 2016 року на суму 448 339, 90 грн., за платіжним дорученням № 3228 від 14.06.2016 сплачено орендної плати за травень 2016 року в сумі 448 788,24 грн., за платіжним дорученням № 3658 від 14.07.2016 сплачено орендної плати за червень 2016 року на суму 447 890,66 грн., за платіжним дорученням № 4436 від 12.08.2016 сплачено орендної плати за липень 2016 року на суму 447 442,78 грн., за платіжним дорученням № 5452 від 14.09.2016 сплачено орендної плати за серпень 2016 року на суму 446 100,44 грн., за платіжним дорученням № 5898 від 18.10.2016 сплачено орендної плати за вересень 2016 року на суму 454 130,26 грн., за платіжним дорученням № 7537 від 14.12.2016 сплачено орендної плати за жовтень 2016 року на суму 466 845,90 грн., за платіжним дорученням № 1002 від 14.02.2017 року сплачено орендної плати за листопад 2016 року на суму 426 771,25 грн., за платіжним дорученням № 1736 від 14.03.2017 сплачено орендної плати за грудень 2016 року в сумі 242 265,00 грн.. за платіжним дорученням № 2013 від 23.03.2017 сплачено орендної плати за січень 2017 року на суму 215 732,87 грн., за платіжним дорученням № 2609 від 14.04.2017 сплачено орендної плати за січень 2017 року на суму 215 732,87 грн., за платіжним дорученням № 2612 від 14.04.2017 сплачено орендної плати за лютий 2017 року на суму 217 890,20 грн., за платіжним дорученням № 3300 від 13.05.2017 сплачено орендної плати за лютий 2017 року на суму 217 890,19 грн., за платіжним дорученням № 3307 від 13.05.2017 сплачено орендної плати за березень 2017 року на суму 443 624,44 грн., за платіжним дорученням № 4061 від 15.06.2017 сплачено орендної плати за квітень 2017 року на суму 447 617,06 грн., всього на загальну суму 6 879 742,63 грн.

З огляду на вищевикладене, у період з січня 2016 року по жовтень 2016 року відповідачем було здійснено переплату в розмірі 184 506,25 грн., яка відповідно до п. 5.9. Договору мала бути зарахована позивачем у рахунок подальших платежів.

Отже, позивач починаючи з січня 2016 року безпідставно нараховував орендну плату із застосуванням індексації орендної плати, що в даний період часу не відповідала нормам чинного законодавства. Тому сплата відповідачем в повному обсязі завищених рахунків позивача не може свідчити про правомірність дій позивача щодо не застосування положень п. 5.3. Договору.

Аналіз вищевказаних показників розрахунків свідчить про те, що заборгованість відповідача перед позивачем за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року відсутня.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 950 730,90 грн.

Доводи позивача, викладені у письмових поясненнях від 19.07.2017 року не спростовують наведених вище висновків суду, у зв'язку з чим до уваги не приймаються.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 44 255,82 грн., інфляційних втрат в сумі 13 182,99 грн. та 3% річних в сумі 4 909,36 грн., суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в порушення умов Договору взяті на себе зобов'язання з оплати орендної плати за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року виконував з порушенням встановлених Договором строків.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. п. 3.1., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вказано, що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал,період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

В силу приписів п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних суд вважає їх арифметично невірними та такими, що неповністю відповідають вищевказаним приписам чинного законодавства через невірно обрану методику розрахунку та базу нарахування.

Так, за розрахунком суду сума 3% річних складає 8 372,19 грн., а інфляційних втрат - 14 883, 51 грн., що перевищує розмір інфляційних втрат та 3% річних, заявлених позивачем у позовній заяві. У зв'язку з цим, враховуючи відсутність клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд розглядає заявлені вимоги в розмірах, визначених позивачем у позові.

З матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі відповідач на підставі платіжних доручень № 4544 від 07.07.2017 та № 4545 від 07.07.2017 оплатив позивачу 3% річних та інфляційних втрат за період оренди з листопада 2016 року по квітень 2017 року.

З огляду на вищевикладене, суд припиняє провадження у справі в частині заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 4 909,36 грн. та інфляційних втрат в сумі 13 182,99 грн. у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно з п. 11.2. Договору за несвоєчасне перерахування орендної плати та/або перерахування її не в повному обсязі відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане, проте законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 44 255,82 грн. суд вважає їх арифметично невірними та такими, що неповністю відповідають вищевказаним приписам чинного законодавства через невірно обрану методику розрахунку та базу нарахування.

За розрахунком суду, розмір пені за порушення відповідачем строків оплати орендної плати за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року складає 76 569,71 грн., в тому числі за листопад 2016 року - 19 643,17 грн., що перевищує розмір пені, заявленої позивачем у позовній заяві. У зв'язку з цим, враховуючи відсутність клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд розглядає заявлені вимоги в частині стягнення пені в розмірі, визначеному позивачем у позові.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що згідно з платіжним дорученням № 1001 від 14.02.2017 року відповідач оплатив позивачу пеню за порушення строків орендної плати, в тому числі - за листопад 2016 року, а також після порушення провадження у справі згідно з платіжним дорученням № 4543 від 07.07.2017 оплатив пеню за період оренди з грудня 2016 року по квітень 2017 року.

За таких обставин, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 19 643,17 грн. (за листопад 2016 року) та припиняє провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення пені в сумі 24 612,65 грн. (за грудень 2016 - квітень 2017 року) у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, по яким відмовлено у задоволенні позову, покладаються на позивача. При цьому, питання про повернення судового збору в частині позовних вимог, по яким провадження у справі припинено, буде вирішено судом у разі звернення позивача до суду з відповідним клопотанням згідно з приписами статті 7 Закону України «Про судовий збір» після набрання даним судовим рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення пені в сумі 24 612,65 грн., інфляційних втрат в сумі 13 182,99 грн. та 3% річних в сумі 4 909,36 грн.

2. В іншій частині позову відмовити.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.08.2017.

Суддя М.Є. Літвінова