ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2017 року Справа № 905/2206/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Антонік С.Г. (доповідач)

суддів: Чимбар Л.О., Березкіна О.В.

при секретарі судового засідання: Манчік О.О.

за участю представників сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №702 від 17.05.2017 р., провідний юрисконсульт структурного підрозділу "Служба комерційної роботи та маркетингу" регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуглезбагачувальне підприємство центральна збагачувальна фабрика "Чумаківська" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 року у справі № 905/2206/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуглезбагачувальне підприємство центральна збагачувальна фабрика "Чумаківська", м. Донецьк

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро

про стягнення суми збитків у розмірі 183 622 грн.

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.08.2017р. справу № 905/2206/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Антонік С.Г., суддів Чимбар Л.О., Березкіна О.В.

Ухвалою суду від 28.08.2017р. даною колегією суддів справу № 905/2206/15 прийнято до свого провадження.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 року (суддя Фещенко Ю.В.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Вуглезбагачувальне підприємство центральна збагачувальна фабрика "Чумаківська" втраченого вантажу, тобто позивачем не доведено, що ним на дату подачі позову було понесено реальні збитки. Крім того, вагони були розвантажені невідомими особами на ст.. Кальміус, яка знаходиться в межах м. Макіївка Донецької області, яка є територією тимчасово непідконтрольною органам державної влади. Також позивачем пропущено строк пред?явленя позову до залізниці, про що зазначав у відзиві відповідач.

Не погодившись з рішенням суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що :

- позовна давність в даній справі не спливла; позов предявлено у належний термін;

- судом помилково зазначено про відсутність вини залізниці щодо втрати вантажу у звязку з тим, що втрата відбулася внаслідок обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало;

- відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється Статутом, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечить положенням ЦК і ГК.

Позивач своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав. Його представник у судовому засіданні зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Позивачем не надано доказів понесення реальних збитків, отже відсутній склад цивільного правопорушення. Крім того, згідно ст..130 Статуту залізниць, вантажовідправник має право на пред?явлення позову, у разі втрати вантажу, лише за умови пред?явлення вантажної квитанції. Однак така квитанція позивачем надана не була. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при винесенні рішення суду, встановила наступне.

29.04.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецьквуглезбагачення" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вуглезбагачувальне підприємство центральна збагачувальна фабрика "Чумаківська" (виконавець) укладено договір № 29-04-2 п/р за яким замовник зобов'язується передати (поставити) виконавцю вугілля для збагачення та оплатити ці послуги, а виконавець прийняти, здійснити збагачення та передати отриманий за наслідками збагачення вугілля концентрат замовнику (п.1.1.).

Виконавець зобов'язується прийняти вугілля, переробити (збагатити) його та передати (поставити) отриманий в результаті збагачення вугілля концентрат замовнику на умовах "FCA, залізнична станція "Чумаково" Донецької залізничної дороги "Укрзалізниці" відповідно Міжнародним правилам тлумачення торгових термінів "Інкотермс" в редакції 2000 року, з урахуванням умов договору по реквізитам зазначеним замовникому відповідних листах-заявках (п.п. 1.1.3., 1.1.5 договору).

На виконання умов договору, 12.08.2014р. ТОВ «ВП ЦЗФ "Чумаківська" зі ст.. Чумаково Донецької залізниці за залізничною накладною № 51957397 у вагонах №№ 62110614, 62199963 та залізничною накладною № 51957504 у вагоні № 61020640 на адресу ДТЕК Запорізька ТЕС, станція Енергодар Придніпровської залізниці відправлено продукцію вугілля кам?яне у загальній кількості 204 100 кг (а.с.10-13).

Однак завантажена продукція не була доставлена вантажоодержувачу, про що свідчить відсутність у залізничних накладних відмітки залізниці про його видачу та відмітки одержувача про його отримання.

У звязку з втратою вантажу позивач звернувся з позовом про стягнення з залізниці збитків у розмірі 274 961 грн. 48 коп.

В процесі розгляду справи, позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог до 183 622 грн. 00 коп., у зв?язку з тим, що вантаж у вагоні № 61020640 масою 67 800 кг за залізничною накладною №51957504 прибув на станцію призначення Енергодар 09.12.2014р. та виданий вантажодержувачу. Тож маса втраченого вантажу складає 136 300 кг (204 100 кг - 67 800 кг = 136 300 кг), а його вартість становить 183 622 грн. 00 коп. (136,3т х 1 347,19).

Статтею 908 ЦК України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Одними з іншими нормативно-правових актів, що регулюють перевезення вантажів є Закон України «Про залізничний транспорт» та Статут залізниць України.

Згідно ст..909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

В статті 6 Статуту залізниць України (далі Статут) визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Складання залізничних накладних підтверджує укладання між позивачем та залізницню договірних відносин та зобов?язання останньої доставити довірений їй позивачем вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про залізничний транспорт», підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

В матеріалах справи містяться акти загальної форми ГУ-23 № 05 та № 06 від 03.10.2014р.. складені на ст..Кальміус Донецької залізниці. В Актах вказано, що "відповідно до листа від 03.10.2014р. МНС вагони № 62199963 (акт №5) та № 62110614 (акт №6) були подані на під'їзну колію ТОВ "Макіївпромтранс" тупик № 10 ст. Берестовська для охорони вантажу" (а.с.152-153).

04.10.2014р. складено акти загальної форми ГУ-23 № 07 та № 08, в яких зазначено, що вагони № 62199963 (акт №8) та № 62110614 (акт №7) "вийшли з під'їзних колій ТОВ "Макіївпромтранс" в порожньому стані, у зв'язку з проведенням АТО в Донецькій області.." (а.с.154-155).

Вказані обставини також зазначені і в комерційних актах БИ № 568263 та БИ 568264 від 04.10.2014 (а.с.156-159).

Даними актами підтверджено, що вагони з вугіллям були вивантажені і на адресу вантажоодержувача не надійшли. Отже даний вантаж є втраченим.

Відповідно до ст..117 Статуту, відправник або одержувач має право вважати вантаж втраченим і вимагати відшкодування за втрату, якщо вантаж не було видано одержувачу на його вимогу протягом 30 діб з моменту закінчення терміну доставки, а у разі перевезення вантажу у прямому змішаному сполученні - після закінчення двох місяців з дня приймання вантажу до перевезення.

Згідно ч.2 ст.23 Закону України «Про залізничний транспорт», за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Частина 5 статті 22 Закону становлює, що відшкодування збитків користувачам послуг залізничного транспорту загального користування у разі порушення договірних обов'язків здійснюється в порядку, що встановляється Статутом залізниць України і контролюється центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту.

Право позивача, як вантажовідправника на звернення з позовом до перевізника гарантовано ст..130 Статуту.

Що стосується строку позовної давності, то колегія суддів не погоджується з висновком суду, що позивачем пропущено строк позовної давності. При вирішенні цього питання господарський суд прийняв до уваги положення ст..136 Статуту без врахування положень ст..315 ГК України.

Відповідно до ч.1 4 ст.315 ГК України, до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії.

Претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів.

Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п'яти днів.

Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

В п.4.7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» заначено, якщо до подання позову позивач скористався своїм правом на пред'явлення перевізникові претензії, шестимісячний строк позовної давності починається з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для такої відповіді (частина четверта статті 315 ГК України).

Оскільки дотримання претензійного порядку не є обов'язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності в розумінні цієї норми ГК України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред'явлення претензії і строку її розгляду (частини друга і третя статті 315 ГК України), незалежно від того, чи пред'являлася відповідна претензія до перевізника.

Таким чином, строк позовної давності при перд?явлення позову до перевізника в даному випадку складає 15 місяців.

З урахуванням Правил обчислення термінів доставки вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000р., вагони № 62199963 та № 62110614 за залізничною накладною № 51957397 мали бути видані одержувачу 15.08.2014р..

Відповідно до ст..117 Статуту, право у вантажовідправника або вантажоодержувача вимагати відшкодування за втрату вантажу виникає по закінченню 30 діб з моменту закінчення терміну доставки, так як після спливу цього строку вантаж вважається втраченим.

Отже право на пред?явлення позову або претензії у вантажовідправника виникає з 15.09.2014р. і закінчується 15.12.2015р.

Позивач здав на пошту позовну заяву, згідно штемпеля на конверті, 12.09.2015р., що свідчить про звернення до суду в межах строків позовної давності.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст..33, ст..34 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається належними та допустимими доказами.

В п.2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу. Отже, ніякі інші документи не можуть підтверджувати обставини, що є підставою для покладення на перевізника відповідальності за незбереження вантажу.

Пунктом а) частини 2 статті 130 Статуту встановлено, що право на пред'явлення до залізниці претензій та позовів у разі втрати вантажу має відправник - за умови пред'явлення вантажної квитанції і документів, що підтверджують кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до ч.4 п.2.7 роз?яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/225 від 29.09.2008р. « Про внесення змін та доповнень до роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 N 04-5/601 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею", у разі коли договори купівлі-продажу або поставки укладаються між посередниками, а договір перевезення укладається між першим продавцем-вантажовідправником і залізницею на доставку вантажу кінцевому покупцеві - вантажоодержувачу, документи посередників про кількість та ціну, за якими вони продали продукцію, не можуть визнаватися належними доказами вартості і ціни відвантаженої продукції, оскільки відповідно до статей 114 та 115 Статуту залізниця несе обмежену матеріальну відповідальність, виходячи з вартості вантажу, визначеної на підставі документа вантажовідправника.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано вантажної квитанції і документів, що підтверджують вартість вантажу, а довідка ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про вартість вугілля, яке було втрачено не може бути належним та допустимим доказом, оскільки вартість повинна підтверджуватися документом відправника.

Таким чином, позивачем не надані документи, які є умовою для пред?явлення позову до відповідача.

Відповідно до положень ст. 314 ГК України, ст..113 Статуту, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Підпункт 4 пункту "е" статті 111 Статуту залізниць також передбачає звільнення залізниці від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли вони відбулись внаслідок інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

Як зазначалося вище, згідно складених актів загальної форми та комерційних актів, вантаж було вивантажено на станції Кальміус.

Станція Кальміус - це вантажно-пасажирська залізнична станція Ясинуватської дирекції Донецької залізниці, розташована в Червоногвардійському районі Макіївки, Донецької області, на лінії Ясинувата-Пасажирська-Ларине між станціями Ясинувата (8 км) та Донецьк II (6 км).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085-р зі змінами від 02.12.2015р. №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Макіївка Донецької області віднесена до населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Отже ст.. Кальміус Донецької залізниці починаючи з червня 2014 року до цього часу фактично перебуває на території, тимчасово не підконтрольній органам державної влади України, відтак виконати зобов'язання щодо своєчасної доставки та збереження вантажів із даної зони залізниця об'єктивно не може з незалежних від ниї причин, внаслідок ведення активних бойових дій на вказаній ділянці.

Дані факти є загальновідомими і відповідно до ст..35 ГПК України не потребують доказування.

Оскільки втрата вантажу відбулася внаслідок обставин які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало, то вона звільняється від відповідальності за втрату вантажу.

При цьому колегія зазначає, що господарський суд правильно зазначив, що перевізник не мав права відмовляти відправникові у перевезенні вантажу у зв'язку з незапровадженням ДАЗТ "Укрзалізниця" на час виникнення спірних правовідносин обмежень щодо перевезень в районі проведення антитерористичної операції в порядку статті 29 Статуту залізниць, оскільки відповідно до ч.6 ст.22 Закону України «Про залізничний транспорт», перевізники не мають права відмовляти пасажирові та відправникові вантажу у перевезенні, крім випадків, передбачених Статутом залізниць України.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Рішення суду слід залишити в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 49, 101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуглезбагачувальне підприємство центральна збагачувальна фабрика "Чумаківська" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 року у справі № 905/2206/15 залишити без змін.

Повний текст постанови виготовлено 30.08.2017р.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ О.В.Березкіна

__________________ ОСОБА_2