ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року Справа № 906/1073/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівБакуліної С.В., Сибіги О.М.
за участю представників:
позивача не з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належно)
відповідачаОСОБА_4, ОСОБА_5 (дов. від 02.12.2016)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 04.05.2017
у справі№906/1073/16 Господарського суду Житомирської області
за позовомДержавного підприємства Коростишівського заводу "Реммашторф"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення заборгованості в загальному розмірі 50940,00 грн.
ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в розмірі 50940,00 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.11.2016 (суддя Машевська О.П.) залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.05.2017 (головуючий суддя Тимошенко О.М., судді Юрчук М.І., Саврій В.А.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Державного підприємства Коростишівський завод "Реммашторф" 50940,00 грн. основного боргу.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 32, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26.07.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Яценко О.В.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 31.07.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2017, у зв'язку з відпусткою судді Корсака В.А., визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Бакуліна С.В., Сибіга О.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у відкритому судовому засіданні 23.08.2017 відповідача та його представника, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2014 між Державним підприємством Коростишівського заводу "Реммашторф" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №12.

Відповідно до вищевказаного договору, Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" надало Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 послуги по розміщенню та зберіганню в приміщенні гранцеху сировини та виробів з каменю в кількості 100 тн, а останній в свою чергу зобов'язався вчасно сплачувати позивачу за надані послуги в розмірі 5040,00 грн. (включаючи ПДВ 20%) за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця (а.с. 20).

Договір №12 діє з 12.12.2014 по 31.12.2015. За згодою сторін договір може бути пролонгований (п. 2.1 договору).

12.12.2014 між Державним підприємством Коростишівського заводу "Реммашторф" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір №13.

Відповідно до вищевказаного договору, Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" надало Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 послуги по розміщенню на території заводу блоків та сировини з каменю в кількості 200 тн, а останній в свою чергу зобов'язався вчасно сплачувати позивачу за надані послуги в розмірі 3600 грн. (включаючи ПДВ 20%) за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця (а.с. 21).

Договір №13 діє з 12.12.2014 р. по 31.12.2015р. За згодою сторін договір може бути пролонгований (п. 2.1 договору).

29.12.2015 Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Державного підприємства Коростишівського заводу "Реммашторф" з листом про пролонгацію дії договорів №12 від 12.12.2014 та №13 від 12.12.2014 до 31.12.2016.

Продовження терміну дії договорів №№12, 13 до 31.12.2016 сторони не заперечують.

У зв'язку з несплатою заборгованості Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, 01.09.2016 Державним підприємством Коростишівського заводу "Реммашторф" надіслано останньому претензію за №21 з вимогою про сплату заборгованості, зокрема і в частині несплати коштів згідно договорів №12 від 12.12.2014 та №13 від 12.12.2014.

Залишення вищевказаної претензії без задоволення і стало підставою для звернення Державного підприємства Коростишівського заводу "Реммашторф" з позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суди попередніх інстанцій правомірно зазначали про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, між сторонами склалися правовідносини на підставі укладення договорів зберігання.

За умовами ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За умовами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на матеріали справи, пунктами 1.2 договорів №№12 та 13 встановлено, що відповідач зобов'язаний вносити плату в розмірі 5040,00 грн. (включаючи ПДВ 20%) по договору № 12 та в розмірі 3600,00 грн. (включаючи ПДВ 20%) по договору № 13 - за кожний місяць до 7-го числа після звітного місяця.

Таким чином, розмір щомісячної сплати за обома договорами складає 8640,00 грн. (з ПДВ).

Спростовуючи доводи позивача про наявність заборгованості за вказаними договорами, відповідач посилається на те, що згідно договору №9 від 08.10.2014 надав позивачу поворотну фінансову допомогу в сумі 30000,00 грн., яка в подальшому була зарахована в рахунок плати по договорам №№ 12, 13 від 12.12.2014.

Суди попередніх інстанцій правомірно вказали про безпідставність вищевказаних доводів відповідача з огляду на наступне.

Так, в підтвердження надання фінансової допомоги відповідач надав копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, а саме: квитанція до ордера № 91 від 08.10.2014 на суму 10000,00 грн.; квитанція до ордера № 92 від 09.10.2014 на суму 10000,00 грн.; квитанція до ордера № 97 від 20.10.2014 на суму 8000,00 грн.

Тобто, фактична сума наданих коштів - 28000,00 грн.

Позивач не заперечує отримання даних коштів, однак стверджує, що вказана сума була повернута відповідачу в травні 2015 року. В підтвердження вказаного надав копії видаткових касових ордерів про повернення коштів (фінансової допомоги згідно договору № 9), а саме: видатковий касовий ордер № 92 від 14.05.2015 на суму 10000,00 грн.; видатковий касовий ордер № 98 від 20.05.2015 на суму 10000,00 грн.; видатковий касовий ордер № 99 від 25.05.2015 на суму 8000,00 грн. Вказані видаткові касові ордери містять підпис одержувача коштів.

Відповідач, в свою чергу, заперечує отримання поверненої фінансової допомоги посилаючись на те, що підпис в наданих позивачем копіях видаткових касових ордерів є підробленим. Поряд з цим вказує, що з даного приводу направив в поліцію повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Під час розгляду даної справи, суди попередніх інстанцій встановили, що відносини з приводу отримання та повернення коштів за договором № 9 від 08.10.2014 поворотної фінансовї допомоги, як з боку позивача так і з боку відповідача, обґрунтовуються копіями касових ордерів, однак оригінали даних документів до суду надані не були.

Також, матеріали справи не містять і жодних доказів, які б свідчили, що сторони погодили зарахування вказаних коштів в рахунок погашення боргу по договорах зберігання №№ 12, 13 від 12.12.2014.

Обґрунтовуючи відсутність боргу, відповідачем надано до суду квитанції до прибуткових касових ордерів та квитанції КБ "Приватбанк" про внесення готівкових коштів та проведення оплат за період з грудня 2014 року по грудень 2016 року включно.

Судами попередніх інстанцій досліджено, що в платіжних документах, наданих Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, в графі призначення платежу зазначено, що оплата здійснювалася одним платежем по декільком договорам ("за зберігання, оренду"; "за оренду та енергію"…).

При цьому, з пояснень сторін вбачається, що між позивачем та відповідачем в кінці 2014 року було укладено чотири договори, а саме: договір оренди №2 від 12.12.2014, за умовами якого Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" (орендодавець) передав, а Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (орендар) прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно; договір №11 від 12.11.2014, за умовами якого Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" зобов'язується надавати Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 послуги по постачанню електроенергії в необхідній для проведення діяльності кількості, в межах дозволеної до використання потужності; договір №12 від 12.12.2014, за умовами якого Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" зобов'язується надавати Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 послуги по розміщенню та зберіганню в приміщенні гранцеху сировини та виробів з каменю в кількості 100 тн; договір №13 від 12.12.2014, за умовами якого Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" зобов'язується надавати Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 послуги по розміщенню на території заводу блоків та сировини з каменю в кількості 200 тн.

Разом з цим, умовами договорів №№12 та 13 від 12.12.2014 сторони не погодили порядок зарахування коштів з врахуванням інших договорів, а тому суди попередніх інстанцій вірно зауважили, що позивач по платіжним документам з нечітким призначенням платежу (не вказано по котрому саме договору яка сума сплачується) вправі зараховувати кошти на власний розсуд (загальну суми розбити по договорам, враховуючи виконання відповідачем свої зобов'язань щодо того чи іншого договору в частині оплати).

До того ж, з огляду на матеріали справи, для самостійного врегулювання питання щодо зарахування тих чи інших сум оплат до певних договорів, судом апеляційної інстанції було зобов'язано сторін провести окремі звірки взаєморозрахунків по договору №12 від 12.12.2014 та по договору №13 від 12.12.2014, за результатами яких надати суду підписаний двома сторонами акт.

Однак ні позивачем, ні відповідачем не було надано до суду підписаний двома сторонами акт звірки взаєморозрахунків. Від проведення судово-економічної експертизи стану розрахунків відповідач відмовився.

Заявляючи позовні вимоги, Державне підприємство Коростишівського заводу "Реммашторф" розраховувало заборгованість в загальній сумі 50940,00 грн. станом на 23.09.2016.

Таким чином, період для обчислення дії договорів зберігання №№ 12, 13 становив з 12.12.2014 по 31.08.2016 (загалом 20,5 місяців). Виходячи з умов п. 1.2 договорів, загальний розмір оплати за місяць становить 8640,00 грн. (3600,00 + 5040,00 = 8640,00). В період з 12.12.2014 по 31.12.2014 позивачем нараховано оплату в розмірі 5574,19 грн. Відтак, відповідач зобов'язаний був сплатити суму коштів в розмірі 178374,19 грн., з яких: 172800,00 грн. - за 20 місяців (8640,00 х 20 = 172800,00); 5574,19 грн. - за період з 12.12.2014 по 31.12.2014.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що позивачем не враховувалась плата за два місяці в розмірі 17280,00 грн. (8640,00 х 2 = 17280,00) - за січень, лютий 2016 року, оскільки листом від 01.01.2016 відповідач просив призупинити дію договорів №№12, 13 від 12.12.2014 з 01.01.2016 по 29.02.2016 з огляду на відсутність сировини.

Відтак, розрахована позивачем сума становить 161094,19 грн. (178374,19 - 17280,00 грн. = 161094,19 грн.).

Колегія суддів касаційної інстанції перевіривши даний розрахунок, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що він є арифметично вірним та таким, що відповідає договірним зобов'язанням сторін.

В цей же час, з наданих відповідачем доказів проведення оплати вбачається, що за період з 12.12.2014 по 23.09.2016 було сплачено кошти в загальній сумі 128272,00 грн., а саме: за прибутковим касовим ордером №117 від 16.12.2014 - 13000,00 грн. (призначення платежу - оренда, зберігання, електроенергія); за прибутковим касовим ордером №31 від 14.04.2015 - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером № 46 від 14.05.2015 - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером №49 від 25.05.2015 - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером №50 від 25.05.2015 - 8000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером № б/н від 26.06.2015 - 1000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №70 від 09.07.2015 - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером №88 від 21.08.2015 - 7272,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером № б/н від 29.10.2015 - 6000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером №127 від 06.11.2015 - 7000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №19 від 23.02.2016 - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №27 від 29.02.2016 - 2500,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда); за прибутковим касовим ордером № б/н від 01.04.2016 - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №56 від 19.04.2016 - 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №75 від 20.05.2016 - 1000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №91 від 21.06.2016 - 5000,00 грн. (призначення платежу - зберігання); за прибутковим касовим ордером №92 від 10.07.2016 - 8000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, електроенергія); за прибутковим касовим ордером №109 від 31.08.2016 - 3600,00 грн. (призначення платежу - 2600,00 грн. електроенергія, 1000,00 грн. зберігання); за квитанцією КБ "Приватбанк" № 0.0.615104558.1 від 12.09.2016 - 900,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за липень 2016 року); за квитанцією КБ "Приватбанк" № 0.0.615903240.1 від 13.09.2016 - 7000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за серпень 2016 року); за квитанцією КБ "Приватбанк"№ 0.0.616664590.1 від 14.09.2016 - 3000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда за серпень 2016 року).

З огляду на те, що кошти в сумі 128272,00 грн. сплачувались відповідачем без конкретизації платежів (яка сума до якого договору відноситься), позивачем було правомірно зараховано до договірних відносин зберігання (договори №№ 12, 13) суму коштів в розмірі 110154,19 грн.

Таким чином, розмір заборгованості відповідача станом на 23.09.2016 за договорами зберігання №№12, 13 становить 50940,00 грн. (161094,19 - 110154,19 = 50940,00).

Враховуючи зазначене вище, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що заявлена в позові сума вимог відповідає обставинам справи, договірним зобов'язанням сторін та підтверджується арифметичними розрахунками.

При цьому, належних та допустимих доказів, які б спростовували вимоги позивача, відповідачем не надано. Подані докази проведення оплати з призначенням платежу "за зберігання" не підтверджують відсутності боргу та містять в собі інші платежі. Додані відповідачем до матеріалів справи інші платіжні квитанції свідчать про здійснення оплат по відмінним договірним відносинам (оренда, електроенергія), які не являються предметом спору, а тому вірно не були враховані судами.

До того ж, з огляду на матеріали справи, після 23.09.2016 відповідачем здійснено платіж, згідно касового ордера №123 від 20.10.2016, на суму 10000,00 грн. (призначення платежу - зберігання, оренда). В подальшому, до закінчення дії договорів зберігання (31.12.2016) жодних платежів з призначенням "за зберігання" не надано. Оскільки розмір плати за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року становить 34560,00 грн. (8640,00 х 4 = 34560,00), сплачені відповідачем в жовтні 2016 року кошти в сумі 10000,00 грн. не впливають на розмір позовних вимог.

Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи умови п. 1.2. договорів №№12, 13, відповідач зобов'язаний був вносити плату щомісячно, не пізніше 7-го числа після звітного місяця.

Враховуючи викладене вище, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що відповідачем порушено умови договорів зберігання №12 та №13 від 12.12.2014, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 50940,00 грн.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне вказати і про те, що у відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно приписів ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує на тому, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів касаційної інстанції вирішуючи даний спір опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.05.2017 у справі №906/1073/16 Господарського суду Житомирської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді С.Бакуліна

О.Сибіга