ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2017 р.Справа № 922/2346/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Харківгаз Збут", м. Харків
до ТОВ "ТД ИРБИС", м. Харків
про стягнення 8652,81 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №007Др-371216 від 30.12.2016 року

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ Харківгаз Збут звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТД Ирбис 8105,94 грн. - суму основного боргу, 345,29 грн. - пені, 40,03 грн. - 3% річних, суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів 161,54 грн., а також судовий збір в сумі 1 600,00 грн.

Ухвалою суду від 18.07.17р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від відповідача надійшло клопотання про припинення провадження по справі (вх. № 27286 від 23.08.2017 року) в якому вказує, що ним повністю погашено суму основного боргу у розмірі 8105,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № Б00009797 від 20.07.2017 року та банківською випискою ПАТ "Банк Восток" за 20.07.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 30.08.17р. повідомив про сплату відповідачем суми основного боргу у розмірі 8105,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № Б00009797 від 20.07.2017 року та банківською випискою ПАТ "Банк Восток" за 20.07.2017 року, просить суд припинити провадження по справі в частині стягнення суми основного боргу, в іншій частині позову підтримує вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.08.17р. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» та ТОВ «ТД Ирбис» 01.01.2016 р. уклали договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 11410VFJ5AGP016, далі - Договір.

Відповідно до положень п. 1.1 Договору ТОВ "ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» зобов'язувалось передати у власність природний газ, а Споживач зобов'язався прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки, порядку та на умовах, передбачених Договором.

Відповідно до п. 4.2. Договору оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється Споживачем в розмірі 100% місячної вартості запланованого обсягу газу до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період.

У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період Споживач проводить остаточний розрахунок до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до п. 2.9 Договору послуги з постачання природного газу підтверджуються підписаним Постачальником та Споживачем актом приймання-передачі природного газу.

Факт надання позивачем та отримання Відповідачем послуг з постачання газу в заявленому періоді підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу (копії актів додаються).

Позивач на виконання умов Договору надав Відповідачу послуги з постачання природного газу у кількості:

- січень 2017 р. - 3,871 тис.м.куб. на загальну суму 36 218,30 грн.;

- лютий 2017 р. - 3,447 тис.м.куб. на загальну суму 36 874,36 грн.;

- березень 2017 р. -1,841 тис. м.куб на загальну суму 18 954,05 грн.

- квітень 2017 р. - 1,287 тис. м.куб на загальну суму 12 105,94 грн.

Однак, Відповідач розрахунки за надані йому послуги здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, чим порушував суттєві умови Договору.

Станом на 01.07.2017 р. сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складала 8 105,94 грн.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за можливе припинити провадження по справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 8105,94 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідач оплатив на користь позивача суми основного боргу у розмірі 8105,94 грн., що підтверджується платіжним дорученням № Б00009797 від 20.07.2017 року та банківською випискою ПАТ "Банк Восток" за 20.07.2017 року.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. №18 передбачено, що перелік підстав припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи. У випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною 6 статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

У відповідності до положень п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. №18, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 8105,94 грн. підлягають припиненню на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з погашенням основної заборгованості.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

Відповідно до умов Договору (п. 6.2.1.) у разі порушення Споживачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, Споживач сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню на суму заборгованості у розмірі 345,29 грн., розрахунок пені перевірено судом з урахуванням вимог діючого законодавства.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема, й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобовязань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про стягнення на користь позивача пені у сумі 345,29 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 40,03 грн. та інфляційних втрат в розмірі 161,54 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 40,03 грн.

Що стосується заявленої вимоги Позивача про стягнення з відповідача 161,54грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 161,54 грн.

З огляду на вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: пеня в розмірі 345,29 грн., 3-% річних в сумі 40,03 грн., інфляційні витрати в розмірі 161,54 грн.

В частині стягнення основного боргу в розмірі 8105,94 грн. провадження у справі підлягає припиненню у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст.ст.44- 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, відповідачем оплачено суму основного боргу після звернення позивача до суду, то судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 55 Конституції України; ст.ст. 15, 509, 530, 546, 548, 549, 598, 610-612, 625 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197, ч.6 ст. 232, ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України; ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ирбис» (61001, м. Харків, пров. Микитинський, 24, , р/р 9813 в ПАТ «Креді Агріколь», МФО 300614) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» (61004, Україна, м. Харків, вул. Москалівська, 57/59, п/р 8 в АБ «Кліринговий дім» м. Київ, МФО 300647, Код 39590621) 345,29 грн. - пені; 40,03 грн. - 3% річних; суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів 161,54 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення з відповідача суми основного боргу в сумі 8105,94 грн. -провадження у справі припинити у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Повне рішення складено 04.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_2