ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2017 р.Справа № 922/2054/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши справу

за первісним позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс", с. Побережка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд", м. Харків
про та за зустрічним позовом до про стягнення 105609,26 грн. Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд", м. Харків Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс", м. Харків визнання недійсною додаткової угоди до договору поставки
за участю представників сторін:

позивача (за первісним позовом) - ОСОБА_2 довіреність №59 від 17.08.2017р.;

відповідача (за первісним позовом) - ОСОБА_1 за договором №25/07 від 25.07.2017р.;

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд", в якій позивач просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 103000,00 грн., штрафні санкції у розмірі 2609,26 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно додаткової угоди від 16.11.2016р. до договору поставки №14/07 від 14.07.2016р., які були укладені між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

09 серпня 2017 року до господарського суду Харківської області надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" до Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс", в якій позивач (за зустрічним позовом) просить визнати недійсною додаткову угоду від 16.11.2016р. до договору поставки №14/07 від 14.07.2017р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.08.2017р. судом було прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" до Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс", про визнання недійсною додаткової угоди від 16.11.2016р. до договору поставки №14/07 від 14.07.2017р. для спільного розгляду із первісним позовом.

У судовому засіданні присутні представника позивача та відповідача. Представник позивача бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача (за первісним позовом) проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити та задовольнити зустрічний позов. Також, відповідачем у справі був наданий через канцелярію суду 09.08.2017р. відзив на позов за вх.№25718, в якому відповідач проти позову заперечував та зазначав, що відповідачем були частково виконані умови поставки за договором поставки укладеним між позивачем та відповідачем. Також, зазначив, що між сторонами була укладена додаткова угода до договору поставки на виконання якої відповідачем перерахована сума у розмірі 698950,00 грн., згідно платіжних доручень від 23.11.2016р. та від 01.12.2016р. Відповідач заперечував проти умов п.2 додаткової угоди, якою встановлено зобов'язання відповідача сплатити 103 000,00 грн., та на момент укладання додаткової угоди позивачем не надано будь-яких доказів понесення збитків, або придбання товару за завищеною ціною. З цих же підстав відповідач у справі вважає зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14.07.2016р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (покупець за договором, далі по тексту - позивач за первісним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АЗОТФОСТРЕЙД" (постачальник за договором, далі по тексту - відповідач за первісним позовом) було укладено договір поставки добрив (далі по тексту - договір).

Відповідно до умов договору, додаткової угоди №1 від 14 липня 2016 року та додаткової угоди №2 від 21 липня 2016 року відповідач (за первісним позовом) передає, а позивач (за первісним позовом) приймає й оплачує: калій хлористий в кількості 75 т. та 28 т. за ціною 8490,00 грн. за тонну; суперфосфат амонізований фас. в кількості 90 т. та 38 т. за ціною 8300,00 грн. за тонну; нітроамофоска 16:16:16 в кількості 58 т. та 6 т. за ціною 8530,00 грн. за тонну. Строк поставки до 28 липня 2016 року включно.

Для здійснення оплати за товар відповідач надав позивачу для оплати рахунки-фактури: №СФ-0000550 від 21.07.2016р. та №СФ-000054 від 14.07.2016р.

Позивач здійснив оплату за товар у розмірі 2482790,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №1658 від 21.07.2016 року на суму 604300,00 грн., №1626 від 14.07.016р. на суму 1383750,00 грн., №1625 від 14.07.2016р. на суму 494740,00грн.

Відповідач (за первісним позовом) здійснив поставку товару на суму 1783840,00 грн., тобто не в повному обсязі, що не заперечується відповідачем (за первісним позовом) у відзиві на позов та зустрічній позовній заяві.

Таким чином, розмір вартості не поставленого відповідачем товару складає 698950,00 грн., тобто вказана сума є сумою попередньої оплати за товар.

Між позивачем та відповідачем 16 листопада 2016р. було укладено додаткову угоду.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 16 листопада 2016 року до договору поставки, відповідач зобов'язується повернути позивачу до 30.11.2016р. суму попередньої оплати за товар у розмірі 698950,00 грн.

На виконання п.1 даної додаткової угоди відповідач (за первісним позовом) сплатив позивачу (за первісним позовом) суму попередньої оплати за товар у розмірі 698950,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №1805 від 23.11.2016р. та №2079 від 01.12.2016р.

Згідно п. 2 додаткової угоди від 16.11.2016р. до договору поставки, відповідач зобов'язується сплатити позивачу до 10.12.2016р. частину понесених збитків розмірі 103000,00 грн.

Зобов'язання п.2 додаткової угоди від 16.11.2016р. відповідачем не виконано, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом. Також, позивачем нараховано штрафні санкції у розмірі 2609,00 грн.

Проте відповідач (за первісним позовом) у відзиві на позов та зустрічному позові зазначає, що додаткова угода від 16.11.2016р. укладена між позивачем та відповідачем підлягає визнанню недійсною та позивачем ні під час укладання додаткової угоди, ні під час розгляду справи не доведено понесення збитків у розмірі 103000,00 грн. згідно ст. 224 ГК України, статей 1166, 1167 ЦК України.

Як зазначав Вищий господарський суд України, у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", абз.2, 3, 4 п.2.1., правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У абз.1 п.2.2. вищезазначеної постанови Вищого господарського суду України, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Договір - погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1,2, 4 статті 202 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Керуючись ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем на виконання п.1 додаткової угоди було повернуто попередню оплату у розмірі 698950,00 грн., що не заперечується відповідачем (за первісним позовом), а відтак відповідачем погоджено існування додаткової угоди та при укладанні додаткової угоди ним погоджено й умови п. 2 додаткової угоди, а саме сплату збитків у розмірі 103 000,00 грн.

Таким чином, при укладенні додаткової угоди та в подальшому шляхом виконання ії умов відповідач погодив існування обов'язку щодо сплати позивачу збитків у розмірі 103 000,00 грн., тому у даному випадку понесення збитків позивачем не потребує доказування згідно ст. 224 ГК України, статей 1166, 1167 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи відсутність неправомірності дій при укладанні додаткової угоди від 16.11.2016р., укладеної між позивачем та відповідачем, прийняття відповідачем умов додаткової угоди при укладанні, та подальше виконання додаткової угоди, зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню, відповідно до цього суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Щодо первісних позовних вимог суд вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

П.3 додаткової угоди від 16.11.2016р. до договору поставки передбачено, що порушення строків, передбачених п.1 та п.2 цієї додаткової угоди постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповернутої та несплаченої суми за кожний день прострочення.

Згідно п.4 додаткової угоди від 16.11.2016р. до договору поставки, у разі невиконання п.1 п.2 цієї додаткової угоди, постачальник сплачує покупцю штраф розмірі 20% від неповернутої та несплаченої суми.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вбачається з матеріалів справи за умовами п. 2 додаткової угоди є обов'язок відповідача сплатити позивачу суму збитків у розмірі 103 000,00 грн., який на даний час відповідачем не виконаний, тому враховуючи доведеність порушення відповідачем умов додаткової угоди, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 103000,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2609,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову судові витрати у даній справі покладаються на відповідача за первісним позовом.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (61057, АДРЕСА_1, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (09732, Київська область, Богуславський район, с. Побережка, вул. Ярослава Мудрого, буд. 53, ) основну суму заборгованості у розмірі 103000,00 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (61057, АДРЕСА_1, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (09732, Київська область, Богуславський район, с. Побережка, вул. Ярослава Мудрого, буд. 53, ) штрафні санкції у розмірі 2609,26 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (61057, АДРЕСА_1, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (09732, Київська область, Богуславськкий район, с. Побережка, вул. Ярослава Мудрого, буд. 53, ) судовий збір у розмірі 1584,14 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. У задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Повне рішення складено 30.08.2017 р.

Суддя ОСОБА_3