ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року Справа № 908/6317/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоКролевець О.А. (доповідач у справі),
суддів:Євсікова О.О., Картере В.І.,
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішенняГосподарського суду Донецької області від 13.12.2016
та постановуДонецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017
у справі№908/6317/14 Господарського суду Донецької області
за позовомЗаступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі: 1. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, 2. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради
простягнення 5990054,45 грн.
за участю представників сторін
від позивача-1:Климась О.С.
від позивача-2:Безпалюк О.Л.
від відповідача:Берковська С.Ю.
від ГПУ:Попенко О.С.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Донецької області звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради про стягнення 5990054,45 грн. заборгованості за поставлений природний газ (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.05.2015).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.06.2015, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.10.2015, позов задоволено частково, вирішено стягнути з Комунального виробничого підприємства "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 684373,46 грн. пені, 149130,93 грн. 3% річних та 1406083,70 грн. інфляційних. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 3559685,48 грн. основного боргу припинено. В іншій частині позову відмовлено.

Вищий господарський суд України постановою від 05.09.2016 рішення Господарського суду Запорізької області від 02.06.2015 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.10.2015 в частині припинення провадження у справі про стягнення 3559685,48 грн. основного боргу залишив без змін, а в іншій частині вказані судові рішення скасував, направивши справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.09.2016 матеріали даної справи направлено для розгляду за територіальною підсудністю до Господарського суду Донецької області.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.12.2016 (суддя Шилова О.М.), яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 (колегія суддів у складі: Стойка О.В., Марченко О.А., Скакун О.А.), позовні вимоги про стягнення 685370,86 грн. пені, 1595867,17 інфляційних та 149130,94 грн. 3% річних залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 22.08.2017 у зв'язку зі звільненням ОСОБА_11 з посади судді Вищого господарського суду України призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №908/6317/14. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2017 у справі №908/6317/14 визначено наступний склад колегії суддів: Кролевець О.А. - головуючий, Євсіков О.О., Картере В.І.

Заслухавши пояснення представників сторін та Генеральної прокуратури України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, 17.12.2013 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним виробничим підприємством "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради (покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу №777/14-ТЕ-6 (Договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупця у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00), а покупець - прийняти та оплатити цей газ на визначених договором умовах (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до п. 2.1 Договору продавець зобов'язувався передати покупцеві з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ в обсязі до 13700,0 тис. куб. м.

Положеннями п.п. 3.3 Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У пункті п. 5.2 Договору сторони погодили ціну за 1000 куб. м природного газу.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості у разі невиконання покупцем п. 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 11.1 Договір набуває чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін їх підписів і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

На виконання умов договору ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у період з січня по квітень 2014 року поставило КВП "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради природний газ на загальну суму 6952302,34 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі від 31.01.2014, від 28.02.2014, від 31.03.2014, від 30.04.2014.

КВП "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради частково оплатило вартість переданого йому ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" природного газу, перерахувавши грошові кошти на загальну суму 3380741,12 грн., у зв'язку з чим розмір заборгованості за Договором становив 3559685,48 грн.

У зв'язку з викладеними обставинами заступник прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення із КВП "Краматорська тепломережа" Краматорської міської ради 3559685,48 грн. основного боргу, 685370,86 грн. пені, 1595867,17 грн. інфляційних та 149130,94 грн. 3% річних (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 12.05.2015), посилаючись на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого йому природного газу,

Під час розгляду даної справи місцевим господарським судом відповідач сплатив суму основного боргу в розмірі 3559685,48 грн., що стало підставою для припинення провадження у цій частині вимог на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України рішенням Господарського суду Запорізької області від 02.06.2015, яке в зазначеній частині залишено без змін за наслідками апеляційного та касаційного перегляду.

У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення пені, інфляційних та 3% річних суди першої та апеляційної інстанцій, здійснивши новий розгляд справи, відмовили. Судова колегія вважає такий висновок обґрунтованим з огляду на наступне.

В силу ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі на підставі договорів та інших правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Вказана норма кореспондується з ч. 1 ст. 265 ГК України.

При цьому до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, зокрема, щодо правових наслідків порушення умов договору щодо кількості товару.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Разом з тим, згідно з положеннями ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Зокрема, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено обов'язок учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про теплопостачання" державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження.

Пунктом 24 ст. 14 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" передбачено спрямування відповідних коштів спеціального фонду Державного бюджету України на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Порядок та умови надання у 2014 році вказаної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам затверджений постановою Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014.

На виконання приписів наведених законодавчих актів між сторонами укладені багатосторонні договори №913/30 від 24.10.2014 та №1548/30 від 19.12.2014 про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Вказаними договорами встановлений порядок проведення взаєморозрахунків на суму 970695,21 грн. з ПДВ (Договір №1548/30) та на суму 3122093,10 грн. з ПДВ (Договір №913/30), у тому числі між сторонами у справі, для погашення заборгованості за спожитий у 2014 році природний газ згідно з Договором №777/14-ТЕ-6 від 17.12.2013.

Укладаючи договір про організацію взаєморозрахунків та спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків, в даному випадку - за газ, поставлений відповідно до Договору.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що зазначені договори про організацію взаєморозрахунків своєчасно виконані сторонами, що підтверджується копіями платіжних доручень №5 від 25.12.2014 на суму 970695,21 грн. та №3 від 18.12.2014 на суму 3122093,10 грн., тобто розрахунок за поставлений природний газ відбулися у порядку та строки, узгоджені сторонами у багатосторонніх договорах. Отже, відповідачем було дотримано строки виконання зобов'язань за Договором, щодо яких укладено договори про організацію взаєморозрахунків, а тому підстави для застосування наслідків порушення зобов'язання в цій частині відсутні.

Викладене узгоджується з позицією Верхового Суду України, наведеною у постановах від 25.03.2015 у справі №924/1265/13, від 16.09.2015 у справі №917/2520/14, від 10.02.2016 у справі №902/1652/13.

Разом з тим заявлені до стягнення у даній справі пеня, інфляційні та 3% річних нараховані також на суму заборгованості, що не була реструктуризована наведеними вище багатосторонніми угодами, а була оплачена відповідачем власними коштами, як доводять позивачі, з порушенням строку виконання зобов'язання, встановленого Договором.

Однак протягом розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції прокурором та позивачами не наданий розрахунок пені, інфляційних і 3% річних, нарахованих саме на суму заборгованості, щодо якої не було вчинено дій по зміні порядку та строку оплати та які не підпадають під обмеження, що встановлені законом.

Водночас на підставі наявних у справі доказів без урахування даних бухгалтерського обліку сторін з відображенням часткових оплат відповідача та періодів, за які позивачем здійснювалось їх зарахування, є неможливим встановлення судами відповідних обставин щодо періоду прострочення оплати заборгованості, яка у подальшому була сплачена відповідачем самостійно, адже заборгованість була розстрочена не за конкретний період її виникнення, а лише у вигляді конкретних сум.

Звертаючись з касаційною скаргою, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" наголошує на наявності підстав для застосування наслідків порушення зобов'язання стосовно несвоєчасної сплати коштів за спожитий газ у частині, що не врегульована спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків.

Проте відсутність належного розрахунку позовних вимог скаржником не спростована, відтак суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність розміру та періоду виникнення заборгованості, за прострочення якої позивач має право вимагати від відповідача сплату інфляційних, 3% річних та пені за відповідні періоди.

Також у касаційній скарзі ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" посилається на порушення судами вимог ст. 84 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) шляхом ігнорування його доводів.

Однак такі доводи скаржника є безпідставними, адже суди першої та апеляційної інстанцій на виконання вимог ст. 84 ГПК України у мотивувальних частинах рішення та постанови вказали встановлені ними обставини, докази на підставі яких вони встановлені, а також доводи, за якими відхилено докази і доводи сторін. У касаційній скарзі ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не зазначає про залишення без розгляду його конкретних доводів чи доказів, які спростовують викладений вище висновок суду, який став підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тоді як Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (заява №4241/03) наголосив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

З огляду на викладене скаржником не доведено порушення або неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій певних норм матеріального чи процесуального права щодо обставин, встановлених ними під час розгляду справи.

Перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, колегія суддів дійшла висновку, що судами в порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін, враховано положення ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 13.12.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.05.2017 у справі №908/6317/14 залишити без змін.

Головуючий суддя О.Кролевець

Судді О.Євсіков

В.Картере