КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2017 р. Справа№ 910/1203/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 22.08.2017 року по справі №910/1203/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київметал"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016

у справі № 910/1203/16 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київметал"

до Київської міської ради

про тлумачення змісту договору.

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Київметал" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі-відповідач) про тлумачення змісту договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі № 910/1203/16 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 15.03.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі №910/1203/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

25.08.1999 між сторонами був укладений договір на право тимчасового довгострокового користування землею, зареєстрований у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 за №66-5-00032 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач на підставі рішення від 18.02.1999 №141/242 надає, а позивач приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 13,7119 га, в тому числі: землі змішаного використання - 13,7119 га згідно з планом землекористування, що додається.

Земельна ділянка надається в тимчасове довгострокове користування строком на 24 роки для експлуатації та обслуговування адміністративно-побутових корпусів і складської бази на просп. Визволителів, 5 у Дніпровському районі (п.1.2 Договору).

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що плата за землю вноситься землекористувачем згідно з Законом України "Про плату за землю" у вигляді земельного податку у розмірі одного відсотка від грошової оцінки земельної ділянки, що оподатковується на рахунок №0037, код 13050200 в Дніпровському відділенні ПІБ, МФО 322142, одержувач райфінвідділ.

У відповідності до п.3.2 Договору землекористувач (позивач), зокрема, має право самостійно господарювати на землі згідно з цільовим призначенням земельної ділянки; переважного поновлення договору після закінчення строку його дії та за інших рівних умов; зводити будівлі та споруди згідно з проектом та генеральним планом будівництва, затвердженими в установленому законодавством порядку і при наявності ордеру на виконання будівельних робіт. Зобов'язаний: виконувати вимоги діючого законодавства; використовувати землю відповідно до цільового призначення, охороняти земельну ділянку від самовільного захоплення та самовільної забудови іншими суб'єктами; після заключення договору на право тимчасового користування в 20-ти денний строк подати в державну податкову адміністрацію за місцем розташування земельної ділянки розрахунок плати за землю та копію договору на право тимчасового користування землею; вносити плату за землю щоквартально рівними долями не пізніше 15 числа останнього місяця кварталу; сплачувати пеню у розмірі 0,3% суми недоїмки за кожен день прострочення внесення плати за землю тощо.

Відповідно до п. 4.1 Договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються діючим законодавством.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України", з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до статті 30 Закону України "Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288 Податкового кодексу України, Київська міська рада вирішила: внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну орендну плату у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок; вирішено орендарям земельних ділянок, зазначеним у додатку до цього рішення, забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Додатком до рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України" визначено перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого ст. 288 Податкового кодексу України, в тому числі пунктом 219 даного переліку вказано договір №66-5-00032 (землекористувач ЗАТ "Київметал", адреса ділянки - просп. Визволителів, 5) (копія рішення від 28.02.2013 №89/9146 разом з додатком долучені позивачем до позову).

В подальшому виконувач обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору оренди земельної ділянки (договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032), в зв'язку з прийняттям Київською міською радою рішення №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень 288 Податкового кодексу України" від 28.02.2013.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неправомірність позиції відповідача, що викладена в рішенні від 28.02.2013 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України", щодо правової природи укладеного між сторонами договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, який, як зазначає відповідач, є договором оренди. Вказана позиція, на думку позивача, є такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки спірний договір від 25.08.1999, зареєстрований за №66-5-00032, є договором тимчасового користування землею, а право, передане за таким договором, є правом тимчасового користування землею, яке в розумінні ст. 7 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату укладення такого договору, є самостійним правовим титулом поряд з правом оренди (ст. 8 Земельного кодексу України у відповідній редакції).

Предметом позовних вимог є тлумачення п.п.1.1, 1.2, 2.1 договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, з огляду на неоднакове розуміння сторонами правової природи договору та, відповідно, законодавства, що підлягає застосуванню.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.2 ст.203 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Зміст правочину може бути витлумачений як стороною (сторонами), так і на вимогу однієї із сторін або обох сторін - судом, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (ч.ч.1, 2 ст.213 ЦК України).

Частинами 3, 4 статті 213 Цивільного кодексу України визначено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

У відповідності до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК України).

Позивач вважає, що відповідачем неправильно тлумачиться зміст договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, який, на думку відповідача, є договором оренди, що,зокрема вбачається з рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146.

З цього приводу судова колегія зазначає, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін правочину суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього правочину без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як з'ясування порядку виконання сторонами умов правочину (в даному випадку, підстав і порядку користування майном і порядком оплати такого користування), тому тлумачення правочину судом у якості окремого способу захисту невизнаних прав (охоронюваних законом інтересів) можливе до початку виконання сторонами його умов (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.09.2013 у справі №925/137/13-г).

Як свідчать матеріали справи спірний правочин - договір на право тимчасового довгострокового користування землею №66-5-00032 було укладено сторонами 25.08.1999, а оскільки такий договір є двостороннім правочином, його умови передбачають наявність прав та обов'язків обох сторін договору, і позивача, як користувача (зокрема, обов'язок з внесення плати за землю в порядку п. 2.1. договору №66-5-00032), так і відповідача (обов'язок з передання в тимчасове користування земельної ділянки порядку п. 1.1. договору №66-5-00032).

При цьому, факт передання позивачу в користування земельної ділянки площею 13,7119 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-побутових корпусів і складської бази на просп. Визволителів, 5 у Дніпровському районі, в порядку п.п.1.1, 1.2 договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032, сторонами не заперечується та, більше того, сторонами вказується на тривале користування позивачем вказаною земельною ділянкою на умовах спірного договору №66-5-00032.

Позивач було долучено до матеріалів позовної заяви, податкові декларації з плати за землю (земельного податку) відповідно до умов спірного договору №66-5-00032, а також копії платіжних доручень про сплату земельного податку за користування земельною ділянкою протягом періоду користування.

За таких обставин, з огляду на виконання позивачем протягом тривалого часу умов укладеного ще 25.08.1999 договору №66-5-00032, що, не заперечувалось відповідачем, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу, як користувачу земельною ділянкою на праві тимчасового довгострокового користування з моменту його укладення і до початку виконання (та навіть до моменту ініціювання відповідачем процесу з внесення змін до договору) був зрозумілий та ясний дійсний зміст договору від 25.08.1999, а тому, враховуючи, що тлумачення умов договору як окремий спосіб захисту прав (предмет позову), по своїй суті, є способом визначення можливості та порядку виконання сторонами умов правочину, ініціювання судового процесу з тлумачення договору можливе виключно до початку виконання сторонами його умов, власне, з метою встановлення справжнього змісту правочину (тобто з'ясування прав і обов'язків сторін) та, відповідно, як наслідок, порядку виконання його умов, а отже застосування в даному випадку інституту тлумачення є необґрунтованим, оскільки наведений спосіб, з урахуванням усіх обставин даної справи, не відповідає правовій меті існування такого інституту.

В той же час, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем як зацікавленою особою способу захисту, судова колегія звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Так, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений договором чи законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Із сукупного аналізу матеріалів справи та обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги вбачається, що підставами для звернення до суду першої інстанції з позовом про тлумачення умов правочину є прийняття Київською міською радою рішення від 28.02.2013 №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України", що згодом стало підставою для подання першим заступником прокурора Дніпровського району міста Києва позову в інтересах держави в особі Київської міської ради до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032 (судова справа №910/26993/15).

При цьому, подаючи даний позов про тлумачення умов правочину, позивач фактично мав на меті встановлення судом обставин, що впливатимуть на визначення можливості/неможливості внесення в порядку статті 30 Закону України "Про оренду землі" та статті 288 Податкового кодексу України, яка регулює порядок нарахування орендної плати за земельну ділянку, змін до договору від 25.08.1999 №66-5-00032, який, за твердженням позивача, не регулює орендні відносини, за наслідками визначення судом застосовуваного до правовідносин, що виникли між сторонами, законодавства.

Як свідчать матеріали справи, виконувач обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київметал" про внесення змін до договору оренди земельної ділянки (договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, зареєстрованого за №66-5-00032), в зв'язку з прийняттям Київською міською радою рішення №89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру орендної плати у відповідність до положень 288 Податкового кодексу України" від 28.02.2013.

З огляду на існування судового спору з розгляду вимог про внесення змін до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999 №66-5-00032, які обґрунтовані визначенням такого договору, як договору оренди, до якого слід внести зміни в частині сплати орендної плати, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що правова природа та зміст цього договору (коло прав і обов'язків сторін за даним договором) є предметом доказування безпосередньо у справі № 910/26993/15, а отже позивач саме в межах розгляду останньої повинен довести, що договір на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999 №66-5-00032 є договором саме тимчасового користування землею, предметом якого є передання земельної ділянки на правовому титулі тимчасового користування (ст. 7 Земельного кодексу України 1991 року), відмінного від оренди (ст. 8 Земельного кодексу України 1991 року), з урахуванням також тих обставин, що відповідно до п. 7 Перехідних положень чинного Земельного кодексу 2001 року громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, тобто при вирішенні спору у справі № 910/26993/15 про внесення змін до договору до предмету доказування входить встановлення характеру правовідносин між сторонами, в тому числі, прав та обов'язків сторін за договором та, відповідно, визначення правових норм, які регулюють правовідносини сторін за договором.

У такому випадку, при розгляді позову про внесення змін до договору суд здійснює тлумачення умов договору в контексті здійснення правозастосування, тобто встановлює правову природу та зміст договору (права і обов'язки його сторін) з метою визначення правових норм, які регулюють правовідносини, які склались між сторонами та відповідно які підлягають застосуванню судом.

Судовою колегією встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 у справі №910/26993/15 позов виконувача обов'язків першого заступника прокурора Дніпровського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено повністю. Внесено зміни до договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 25.08.1999, укладеного між Київською міською радою та Закритим акціонерним товариством "Київметал", який зареєстровано у книзі реєстрації договорів на право тимчасового користування землею 25.08.1999 року за №66-5-00032, а саме п. 2.1 Договору викладено у наступній редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3% (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 липня 2016 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21 вересня 2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 липня 2016 року залишено без змін.

В основу постанови суду апеляційної та касаційної інстанцій покладено висновки про неможливість ототожнення договору на право тимчасового довгострокового користування землею та договору оренди землі. Оскільки спірний Договір не є різновидом договору оренди землі, то до нього не можуть застосовуватися як положення Закону України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 року, так і положення статті 8 Земельного кодексу України 1992 року та статті 288 Податкового кодексу України.

Постановою Верховного Суду України від 15.03.2017 в задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень у справі № 910/26993/15 відмовлено та визнано висновки, які викладені в постанові суду апеляційної та касаційної інстанціях обґрунтованими.

Враховуючи зазначене, судова колегія вважає, що фактично позивачу надана відповідь щодо правової природи спірного договору.

Крім того, судова колегія зазначає, що умови договору, а саме: п.п.1.1, 1.2 та 2.1, викладені сторонами чітко та зрозуміло, та дають змогу з'ясувати дійсний зміст угоди і волевиявлення сторін правочину. Водночас, внесення змін до законодавства та зміна у зв'язку з цим порядку регулювання правовідносин у сфері користування земельними ділянками не є підставою для тлумачення судом укладеного сторонами договору, з огляду на те, що дані обставини не входять до предмету дослідження при розгляді позову про тлумачення змісту договору.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи було порушено норми процесуальні права, оскільки залишено без задоволення клопотання про витребування додаткових доказів, судовою колегією не приймаються до уваги оскільки, оскільки у відповідності до положень ч.2 ст.104 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київметал" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі № 910/1203/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі №910/1203/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/1203/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна