ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року Справа № 906/23/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Карабаня В.Я., Стратієнко Л.В.
розглянувши касаційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017
у справі№ 906/23/17 Господарського суду Житомирської області
за позовомпублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Житомирської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"
доуправління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області
простягнення 37 936,38 грн
за участю представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Житомирської філії ПАТ "Укртелеком" звернулось в господарський суд Житомирської області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, в якому просило стягнути з відповідача 37 936,38 грн. компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати.

16.03.2017 до господарського суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої останній просив суд стягнути з відповідача на свою користь 7688,85 грн. компенсації за надані телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.03.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №906/23/17, позовні вимоги задоволено повністю, присуджено до стягнення на користь позивача 7688,85 грн. боргу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 279,29 грн.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх судових інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 та рішення місцевого господарського суду від 16.03.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Житомирської філії ПАТ "Укртелеком" є оператором телекомунікацій та на підставі публічного договору надає споживачам послуги зв'язку.

Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" та Закону України "Про охорону дитинства" для певних категорій споживачів встановлені пільги з оплати за послуги зв'язку.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою КМУ №295 від 11.04.2012, визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, у грудні 2015 року позивачем було понесено витрати на надання пільг на послуги зв'язку категоріям пільговиків на загальну суму 7688,85 грн., в підтвердження чого позивачем подано зведений розрахунок заборгованості.

Судами встановлено, що у грудні 2015 позивачем було понесено витрати на надання пільг на послуги зв'язку категоріям пільговиків на загальну суму 7688,85 грн., в підтвердження чого позивачем подано зведений розрахунок заборгованості.

В свою чергу, за спірний період відповідачем не перераховано позивачу в рахунок погашення заборгованості по відшкодуванню пільгової вартості послуг зв'язку кошти у сумі 7688,85 грн, що і стало підставою звернення позивача з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, зазначив про те, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній категорії населення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ від 11.04.2012 за № 295, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Зі змісту підпункту б пункту 4 частини 1 ст. 86 та ст. 102 Бюджетного кодексу України вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належать, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку наданих пільговим категоріям громадян, що проводяться за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 за № 256 було затверджено "Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (надалі - Порядок № 256) та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Враховуючи вищезазначене, чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян при цьому, зобов'язання сторін по даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання.

Пунктом 3 Порядку № 256 визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення , тобто, в даному випадку є Управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної районної державної адміністрації Житомирської області.

З положень Постанови №256 та Порядку вбачається, що обов'язок щодо розрахунку з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікації, які є постачальниками телекомунікаційних послуг (послуг електрозв'язку) покладено на головних розпорядників коштів місцевих бюджетів, тобто це органи державної виконавчої влади до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення, у даному випадку Відповідач, а підставою для сплати коштів є підписані обома сторонами Акти звіряння розрахунків.

Судами попередніх інстанцій правомірно зазначено, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання зі сплати компенсації пільг, а посилання відповідача на те, що він не має бюджетних призначень щодо розпорядження бюджетними коштами на компенсацію пільг не звільнюють його від обов'язку сплатити цю компенсацію.

Колегія суддів погоджується з апеляційним господарським судом стосовно того, що у листі від 30.06.2011 № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що "...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства,суд апеляційної інстанції правомірно не взяв до уваги доводи відповідача, що несвоєчасне подання позивачем у лютому місяці 2016 документів на відшкодування компенсації за надані протягом грудня 2015 послуги є порушенням вимог п.4 ст.48 Бюджетного кодексу України, вказавши при цьому, що законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення відшкодування витрат на послуги зв'язку для пільгових категорій у зв'язку із змінами в законодавстві, а саме відсутністю у Законі України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" видатків у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, також правомірно були не взяті до уваги, так як за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зокрема, до 01 січня 2016 фінансування витрат за надані телекомунікаційні послуги здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету на відповідний рік у вигляді субвенції місцевим бюджетам та відповідно до механізму, передбаченого Постановою КМУ від 04.03.2002 № 256, у Законі України "Про державний бюджет України на 2016 рік" дані видатки відсутні. Разом з тим, послуги зв'язку надані у 2015 році а тому на правовідносини щодо відшкодування даних виплат, що виникли з 01 січня 2016 року, не розповсюджуються.

Відтак у відповідача були усі наявні правові підстави для відшкодування вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговій категорії населення частково за листопад 2015 року та за грудень 2015року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 7688,85 грн по компенсації вартості телекомунікаційних послуг наданих пільговим категоріям громадян.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх судових інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017, ухваленої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 року у справі № 906/23/17 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова

Судді В. Карабань

Л. Стратієнко