ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2017 р.Справа № 915/441/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Величко Т.А.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюк І.Г.

при секретарі судового засідання: Колбасовій О.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю;

від третьої особи: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту)

на рішення господарського суду Миколаївської області від 12.07.2017

по справі № 915/441/17

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ»

до відповідача: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 КОМПАНІЯ»

про: визнання Договору №10/01-17 від 10.01.2017 укладеного між позивачем та відповідачем недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобовязання відповідача повернути позивачу у натурі все, що одержав відповідач на виконання спірного

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2017 року ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) про визнання Договору №10/01-17 від 10.01.2017 укладеного між позивачем та відповідачем недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом зобовязання відповідача повернути позивачу у натурі все, що одержав відповідач на виконання спірного.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин вчинено з порушенням норм ст.ст. 92, ч.ч. 2, 3, ст. 203, ч.1 ст.513, ч.1 ст.521 ЦК, ч.1 ст.528 ЦК України, у звязку з чим в силу ст.ст. 215, 230, 231, 233 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку із застосуванням наслідків недійсності у вигляді повернення відповідачем в натурі отриманого за вказаним договором майна (грошових коштів).

Ухвалою від 14.06.2017 судом в порядку ст. 27 ГПК України до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 компанія».

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 12.07.2017 позов задоволено у повному обсязі:

визнано недійсним з дати укладання Договір №10/01-17 від 10.01.2017 укладений між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту).

встановлено обовязок Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) з повернення ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» одержані на виконання Договору №10/01-17 від 10.01.2017 грошові кошти у сумі 5371301,95 грн.

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з означеним рішенням, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду апелянт згідно поданої апеляційної скарги визначає порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Зокрема, апелянт вказує на невірне застосування ч.3 ст. 203 ЦК України та ст. 231 ЦК України щодо вчинення правочину під впливом насильства, зазначаючи, що позивач не був позбавлений можливості одержати право користування причалом № 12 на інших правових підставах, окрім одержання послуги від ДП «Адміністрація морських портів України». Укладення спірного договору від 10.01.2017 та договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу від 12.01.2017 не є повязаними фактами. Оспорюваний договір укладено через наявність між позивачем та третьою особою правовідносин щодо користування майном та потужностями, які є у ТОВ «ОСОБА_4 Компанія», а також одержання послуг по перевалці вантажу через причал № 13. При цьому, у ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» існував борг перед ДП «Адміністрація морських портів України» у розмірі 5371301,95грн. за надання послуги доступу до причалу № 13 і вказана обставина могла позбавити ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» права отримувати таку послугу, що також вплинуло б на право ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» отримувати від ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» послуги з перевалки вантажів. Проте, такі обставини не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому звязку з фактом укладення спірного договору. Одночасно, суд надаючи оцінку правовідносинам між ДП «Адміністрація морських портів України» та ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» припустився порушень норм ст. 82 ГПК України, безпідставно вказуючи на встановлення факту відсутності у останнього заборгованості перед Адміністрацією. Хибними, на думку скаржника, є і висновки суду щодо невідповідності договору приписам ст. 233 ЦК України, адже договір доступу до причалу було би укладено у будь-якому разі і без укладення спірного договору і зворотного позивачем доведено не було.

Що ж до посилання суду на положення п. 1.6 Договору, то зміст даного пункту носить декларативний характер і суд, за відсутності між сторонами спору про його тлумачення, не мав права робити висновки стосовно його змісту.

Безпідставним, на думку скаржника, є і застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 528 ЦК України, оскільки договір №10/01-17 від 10.01.2017 укладався у відповідності до ч. 3 згаданої правової норми задоволення іншою особою вимоги кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно.

Одночасно, скаржник з посиланням на норми ст. 241 ЦК України вказував на наступне погодження оспорюваного правочину юридичною особою шляхом його фактичного виконання - перерахування грошових коштів.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, проти доводів апелянта заперечив, вважав рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що прийнято у відповідності до норм діючого законодавства, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Третя особа надала письмові пояснення, підтримала правову позицію ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ», просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 12.07.2017 у справі № 915/441/17 без змін, а також здійснити розгляд справи без участі її представника на підставі поданих пояснень та наявних у справі документів.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 10.01.2017 між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» (боржник) та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (кредитор) було укладено Договір №10/01-17 (договір).

Відповідно до п.2.1.Договору №10/01-17, боржник прийняв на себе зобовязання сплатити кредиторові 5371301,95 грн. (в т. ч. ПДВ), які нараховані кредитором ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Компанія» за надання протягом 2016 року послуги доступу до причалів кредитора відповідно до Закону України «Про морські порти України», постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405 «Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту субєктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню», Наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 №541, предявлені до сплати, але не сплачені ТОВ «ОСОБА_4 Компанія».

На виконання умов Договору позивачем була сплачена відповідачеві сума у розмірі 5371301,95 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням №95 від 10.01.2017 (т. 1 а.с. 22).

Позивач, звернувшись до господарського суду з даним позовом свої вимоги обґрунтував тим, що договір №10/01-17 від 10.01.2017 укладений з порушенням приписів ст.ст. 92, ч.ч. 2, 3, ст. 203, ч.1 ст.513, ч.1 ст.521 ЦК, ч.1 ст.528 ЦК України.

З урахуванням встановлених місцевим господарським судом обставин справи здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів вважає правомірними висновки суду щодо задоволення позову з огляду на наступне.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до приписів ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В справах про визнання угод недійсними суди повинні всебічно і повно зясовувати суть угоди, дійсне волевиявлення, її учасників, у чому полягає неправомірність їх дій, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, який виник.

Таким чином, розглядаючи питання про визнання угод недійсними, необхідно насамперед встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з обставин наявності у позивача при укладенні оспорюваного правочину дефекту волі, що згідно ст.ст. 231, 233 ЦК України має своїм наслідком недійсність такого правочину.

Згідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 21 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно з Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008, для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про морські порти України», адміністрація морських портів України державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання обєктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

У господарському віданні Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) знаходяться причали Миколаївського морського порту.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» відповідно до розпорядження Антимонопольного комітету України від 28.11.2012 №874-р «Про затвердження Порядку складання та ведення зведеного переліку субєктів природних монополій», включено до переліку субєкту природних монополій з надання спеціалізованих послуг у морському порту. Згідно додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №405, виключно Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» як субєкт природної монополії надає у морському порту послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» є портовим оператором (стивідорною компанією), який здійснює свою діяльність на території Миколаївського морського порту з використанням причалу №12 Миколаївського морського порту. Згідно з п.11 ст.1 Закону України «Про морські порти України», портовий оператор (стивідорна компанія) - субєкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші повязані з цим види господарської діяльності.

Як вбачається з листа Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» №18-14/7385 від 30.12.2015, ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ»з 01.01.2017 мало можливість здійснювати діяльність на причалі №12 Миколаївського морського порту виключно за умови надання йому з боку природного монополіста Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу. Тобто, відповідач мав всі можливості для використання на свою користь залежного становища позивача.

При цьому, з огляду на монопольне становище Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на ринку надання спеціалізованої послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, саме Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» розробляються та направляються портовим операторам типові проекти договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу.

27.12.2016 ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» звернулось Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» із листом №01-3/678, згідно якого просило вирішити питання про укладання договору про забезпечення доступу портового оператора (ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ») до причалів №№12,13 починаючи з 01.01.2017 та надати проект договору. Відповіді на даний лист відповідачем надано не було.

05.01.2017 позивач листом за №01-3/25 повторно звернувся до Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» з проханням укласти Договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу.

06.01.2017 ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» отримало лист-відповідь №16-01/77 Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», в якому повідомлялось, що Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» не може розглянути лист ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ», у звязку з тим, що той нібито не містить обовязкових умов, визначених ст.641 ЦК України.

Позивач зазначає, що типовий проект договору розробляється відповідачем, зважаючи на його монопольне становище, тому ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» не могло надіслати Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» проект договору з істотними умовами, а лише просило укласти Договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу.

Матеріали справи свідчать, що оскаржуваний Договір було підписано 10.01.2017; в цей же день позивачем зроблено платіж у сумі 5371301,95 грн. і після цього 12.01.2017 відповідач надіслав ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» проект договору по забезпеченню доступу портового оператора до причалу, який і був підписаний сторонами 12.01.2017.

При цьому, як вбачається з наданих до суду доказів та не заперечується сторонами до моменту підписання наведеного вище договору жодних дій стосовно погодження його умов не вчинялось.

Отже, як правомірно зазначив місцевий господарський суд наведені обставини у їх послідовності та сукупності вказують на те, що для отримання можливості здійснювати діяльність портового оператора шляхом укладання Договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу, ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ», перебуваючи у залежному від ДП «Адміністрація морських портів України» становищі, було змушене укласти спірний Договір №10/01-17, без якого ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» не могло здійснювати свою господарському діяльність, що усвідомлювало керівництво Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», та сплатити обумовлену у ньому суму на користь відповідача під впливом настання для нього невигідних наслідків, тобто під впливом насильства, що є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч.3 ст.203, ст.231 ЦК України.

При цьому, твердження відповідача щодо мотивів укладання спірного договору, а саме побоювання позивача втратити права на користування майном ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» як правомірно визначено судом першої інстанції не тільки не доведено відповідачем, а і спростовується наявними в матеріалах справи доказами, а саме Договором сервітуту А3-А від 04.07.2013, судовими рішеннями по справі №915/417/16, поясненнями ТОВ «ОСОБА_4 Компанія», якими підтверджено, що ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» ніколи не отримувало та не мало необхідності отримувати послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, оскільки ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» використовує причал №12 та причальну інфраструктуру на підставі Договору сервітуту А3-А від 04.07.2013.

Безпідставним є й твердження скаржника про порушення місцевим господарським судом норм ст. 213 ЦК України, адже дослідження змісту правовідносин сторін, обумовлених спірним правочином, у тому числі виходячи зі змісту п. 1.6 Договору, є елементом оцінки доказів (доводів та заперечень сторін) та не може розглядатись як тлумаченням Договору у розумінні ст. 213 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності насильства, помилки або обману, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити саме через ці обставини і на вкрай невигідних умовах саме для усунення або зменшення вказаних тяжких обставин.

Отже, ознаками такого правочину є:

- наявність у однієї сторони тяжких обставин, які примушують укласти правочин на завідомо вкрай невигідних умовах;

- усвідомлення іншою стороною безвихідної ситуації контрагента і навмисне її використання з метою збагачення або отримання іншої вигоди.

Вкрай невигідні умови - це не просто невигідні умови, які можуть бути в будь-якій ситуацій, а їх крайність полягає в тому, що наслідки укладення такого правочину створюють для учасника ще більш тяжку ситуацію, ніж та, в якій він перебував до його укладення.

За таких обставин позивач має довести сукупність фактів, які складають юридичний склад так званого «кабального» правочину, а саме: збіг тяжких обставин, які сталися у нього; явно невигідні для нього умови укладення правочину; причинний зв'язок між тяжкими обставинами і укладенням правочину на вкрай невигідних умовах; обізнаність іншої сторони про вказані обставини і використання їх для своєї вигоди.

Позивачем зазначає, що тяжкими обставинами, під впливом яких ним було укладено оскаржуваний Договір була загроза припинення господарської діяльності ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» та, відповідно, загроза банкрутства підприємства і втрати 218 працівниками роботи. Саме з метою усунення цих обставин позивачем було укладено оскаржуваний Договір, адже тільки за умови укладення оскаржуваного Договору та сплати позивачем на користь Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» 5371301,95 грн. відповідач підписав з ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» Договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу, без укладання якого ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» не могло здійснювати свою господарську діяльність з 01.01.2017. За відсутності вищезазначених тяжких обставини правочин не було б вчинено позивачем взагалі.

Для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт за договорами з контрагентами ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» потребує використання причалу №12 Миколаївського морського порту. Окрім того, здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт передбачає обовязкове підтвердження прийому суден під розвантаження/навантаження з боку Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» відповідно до Обовязкових постанов та Зводу звичаїв Миколаївського морського порту. Однак, враховуючи отримання від Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» листа № 18-14/7385 від 30.12.2016, в якому повідомлялось, що відповідно до наказу адміністрації від 29.12.2016 №1095 з 01.01.2017 узгодження прийому суден у морський порт Миколаїв під обробку та інші операції буде здійснювались лише у разі наявності укладеного між ДП «Адміністрація морських портів України» та портовим оператором договору, що передбачає доступ до причалу адміністрації Миколаївського морського порту. Тобто, без укладеного з Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» договору про забезпечення доступу портового оператора до причалу ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» було позбавлено можливості здійснювати господарську діяльність з виконання навантаження та розвантаження суден, оскільки не отримавши доступ до причалу №12, що перебуває у господарському віданні відповідача, позивач не зміг би виконувати свою діяльність як портовий оператор, в результаті чого поніс би матеріальні збитки через невиконання своїх обовязків портового оператора та був би змушений припинити свою господарську діяльність. Завдання збитків контрагентам, неможливість сплачувати податки та збори, сплачувати за оренду державного майна та виконувати інші зобовязання, мало б своїм наслідком виникнення кредиторських вимог до ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» та в подальшому призвело б до банкрутства підприємства.

Згідно наданих позивачем доказів, ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» зобовязане сплачувати щомісячно за оренду, електрозабезпечення, водозабезпечення, послуги екологів та інші витрати на загальну суму 4424786,88 грн. в місяць. До того ж, як підтверджено позивачем наданими доказами, один день простою роботи за умови ненадання відповідачем ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» доступу до причалу №12 нанесло б збитки підприємству в середньому в розмірі 332391,17 грн., адже саме такий дохід отримувало підприємство в 2016 році за 1 день. Тож, зупинення роботи підприємства навіть на короткий час могло призвести до банкрутства ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ».

Обтяжливою умовою для позивача є ціна спірного Договору, яка становить 5371301, 95 грн., адже ця сума є дуже значною для підприємства, враховуючи те, що тільки місячний фонд оплати праці ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» складає 1261210 грн., що підтверджується наданим Позивачем штатним розписом.

Підтвердженням тяжких обставин для ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» є також те, що навіть після підписання ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» оскаржуваного Договору та здійснення оплати 5371301,95 грн. на користь Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», відповідач все ж таки підписує з позивачем обіцяний Договір про забезпечення доступу портового оператора до причалу, однак строком лише на місяць. Тобто, отримане позивачем право користування причалом №12 лише на місяць є неспіврозмірним зі сплаченими ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» 5371301,95 грн. на користь Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та створює для позивача ситуаціє невизначеності стосовно можливості ведення в подальшому господарської діяльності, при тому, що позивач має відповідну матеріально-технічну базу, 218 працівників та всі необхідні договори для тривалої роботи як портовим оператором (стивідорною компанією) в Миколаївському морському порту.

Отже, саме наявні тяжкі обставини (припинення господарської діяльності та загроза банкрутства; втрата 218 працівниками певної спеціалізації роботи), на думку суду, зумовили підписання керівництвом ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» оспорбваний Договір.

При цьому, твердження відповідача щодо того, що навіть за наявності несприятливих обставин товариство може перепрофілюватись та здійснювати іншу діяльність правомірно не прийняті місцевим господарським судом до уваги, адже з наявних в матеріалах справи статутних документів позивача, договорів оренди державного нерухомого майна на території Миколаївського морського порту, договорів сервітуту, договорів оренди портальних кранів, дозволів вбачається, що основним видом діяльності позивача є саме допоміжна діяльність в сфері транспорту. ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» було укладено чисельні договори та отримано чисельні дозволи саме з метою забезпечення можливості здійснювати навантажувально-розвантажувальні роботи на території Миколаївського морського порту. А тому, позивач був позбавлений можливості здійснити перепрофілювання своєї діяльності в такий спосіб та терміни, що б не порушувати зобовязальних правовідносин з контрагентами і без ризику для свого фінансового становища.

Таким чином, як правильно зазначив місцевий господарський суд оспорюваний Договір було вчинено позивачем також під впливом тяжкої обставини, що є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч.3 ст.203, ст.233 ЦК України.

При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 233 ЦК України законодавець не ставить недійсність правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини в залежність від того, хто був ініціатором такого правочину. Виходячи з правової позиції викладеної Верховним судом України в постанові від 03.06.2015 у справі № 6-232цс15 правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для висновку про невідповідність волевиявлення позивача його дійсній волі.

У цьому контексті, доводи скаржника щодо порушення місцевим господарським судом норм ст. 82 ГПК України внаслідок безпідставного посилання на факт відсутності у ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» заборгованості перед Адміністрацією не впливають на правомірність прийнятого рішення.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відхилення посилань позивача на невідповідність спірного договору всупереч ст. 230 ЦК України, оскільки як вбачається з матеріалів справи ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» створено шляхом виділу з ТОВ «ОСОБА_4 Компанія», а отже позивач, на момент укладення спірного Договору №10/01-17, мав бути обізнаний з приводу відсутності заборгованості ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» за спеціалізовану послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу в розмірі 5371301,95 грн.

Стосовно невідповідності оспорюваного договору положенням ч.1 ст.528 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

Так, виходячи зі змісту Договору, Боржник (ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ») бере на себе зобовязання сплатити Кредиторові (Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України») 5371301,95 грн, в т. ч. ПДВ, які нараховані Кредитором ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Компанія» за надання протягом 2016 року доступу до причалів Кредитора, предявлені до сплати, але не сплачені ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Компанія».

Отже, оскаржуваним Договором №10/01-17 фактично передбачено виконання ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» обовязків ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» зі сплати коштів на користь Миколаївської філії ДП «Адміністрація морський портів України».

Відповідно до ч.1 ст.528 ЦК України, виконання обовязку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів законодавства або суті зобовязання не випливає обовязок боржника виконати зобовязання особисто.

При цьому, підставою для виконання третьою особою зобов'язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов'язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобов'язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов'язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у рішенні по справі №6-15цс15 від 10.06.2015).

Матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» покладало на ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» будь-які обовязки, повязані зі сплатою спеціалізованої послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, наявність будь-яких домовленостей між підприємствами з цього приводу сторони заперечили, згідно Розподільчого балансу (Передавального акту) ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» також не передавало ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ» жодних зобовязань зі сплати спеціалізованої послуги на користь відповідача.

Посилання відповідача на те, що Договір №10/01-17 укладений сторонами на виконання приписів ч.3 ст.528 ЦК України, яка передбачає право іншої особи задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно, правомірно відхилено судом з огляду на зміст та визначення сторонами предмету оспорюваного договору.

Отже, зміст Договору №10/01-17 суперечить ч.1 ст.528 ЦК України, що є підставою для визнання Договору недійсним згідно ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Крім того, як встановлено ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Пунктом 3.3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 розяснено, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Зміст та обсяг повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, Положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Оспорюваний Договір було укладено заступником начальника з логістики Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_5, який тимчасово виконував обовязки начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі Довіреності №7907 від 27.12.2016, виданої Державним підприємством «Адміністрація морських портів України».

Згідно з абз.2 п.2.4 вказаної Довіреності, ОСОБА_5 забороняється укладати та підписувати договори про переведення боргу та про відступлення права вимоги.

З аналізу змісту оспорюваного Договору вбачається, що він є змішаним і містить в собі елементи різних договорів, в тому числі договору відступлення права вимоги (заміна кредитора з МФ ДП «Адміністрація морських портів України» на ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ») та договору переведення боргу (заміна боржника з ТОВ «ОСОБА_4 Компанія» на ТОВ «МЕТАЛ СТИВІДОРІНГ КОМПАНІ»). Відступлення права вимоги являє собою заміну кредитора в зобов'язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за угодою (ч.1 ст.512 ЦК України), а договір переведення боргу являє собою заміну боржника у зобовязанні (ч.1 ст.520 ЦК України).

Отже, ОСОБА_5 не мав повноважень на укладення та підписання договорів про переведення боргу та про відступлення права вимоги, а отже оскаржуваний Договір, якій містить в собі як елементи договору про переведення боргу, так і елементи договору про відступлення права вимоги, було укладено ним без відповідних повноважень на здійснення правочину від імені особи, яку він представляє, що дає підстави для визнання Договору недійсним на підставі частини 2 статті 203 ЦК України у звязку з відсутністю у представника, який його уклав від імені відповідача, необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Колегією суддів відхиляються доводи скаржника стосовно подальшого схвалення уповноваженим органом оспорюваного Договору, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Порядок та особливості застосування статті 241 ЦК України роз'яснено постановою Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до п. 3.4 якої настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто, наведена норма застосовується, якщо представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, та з наступним схваленням такого правочину цією особою, яке полягає у вчиненні дій, що свідчать про прийняття його до виконання.

При цьому, наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Такі правові висновки в подібних правовідносинах наведені в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12.

Проте, як встановлено місцевим господарським судом відповідачем не надано жодних доказів того, що ДП «Адміністрація морських портів України», до компетенції якого належить надання повноважень керівнику філії на вчинення тих чи інших правочинів, приймалося рішення про наступне схвалення оскаржуваного Договору, або вчинялись будь-які дії, які свідчать про схвалення правочину.

Як вбачається з платіжного доручення №95 від 10.01.2017, отримувачем перерахованих за оскаржуваним Договором коштів в сумі 5371301,95 грн. була Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України», а не ДП «Адміністрація морських портів України». Прийняття платежу Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» не може бути належним доказом схвалення правочину юридичною особо, оскільки схвалення в тому числі, прийняття до виконання чи прийняття виконаного має бути вчинено особою, уповноваженою на вчинення такого правочину. При цьому, не може вважатися схваленням правочину вчинення дій особою, яка з перевищенням повноважень уклала правочин.

Таким чином, Договір №10/01-17 укладений за відсутності у представника, який його уклав від імені відповідача, необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є підставою для визнання його недійсним.

Отже, встановивши невідповідність договору вимогам ч.ч.1,2, 3 ст.203, ч.1 ст.215, ст.ст.231, 233, 528 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов правомірних висновків щодо задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та зводяться до переоцінки вже встановлених обставин.

Правові наслідки недійсності правочину визначені статті 216 ЦК України.

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Аналогічна правова позиція викладена в підпункті 2.15 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до якого наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином.

Відповідно до підпункту 2.13 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе). В разі заявлення вимоги про повернення одержаного за правочином відповідач має право подати зустрічний позов (стаття 60 ГПК України) про витребування належного йому майна або відшкодування вартості останнього.

Місцевий господарський суд повно і всебічно дослідивши обставини справи, враховуючи виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за Договором зі сплати 5371301,95 грн.; факт визнання Договору недійсним в судовому порядку; встановлений законодавством обов'язок кожної із сторін недійсного правочину повернути другій стороні отримане на виконання недійсного правочину, а також право позивача вимагати застосування наслідків недійсності правочину, шляхом повернення останньому майна (грошових коштів), дійшов заснованого на законі висновку про наявність підстав для повернення коштів за недійсним правочином на користь позивача, відповідно, правомірно задовольнили позов у цій частині.

На підставі вищевикладеного, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) задоволенню не підлягає, що згідно із ст. 49 ГПК України має наслідком віднесення на рахунок останнього витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 101-105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 12.07.2017 у справі № 915/441/17 без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.08.2017.

Головуючий суддя суддіОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8