ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року Справа № 923/1562/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Барицької Т.Л.,

Губенко Н.М.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2017

та на рішення господарського суду Херсонської області від 06.12.2016

у справі № 923/1562/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором від 12.10.2007, укладеним Акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 06.12.2016 (суддя Соловйов К.В.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 (колегія суддів у складі: суддя Діброва Г.І. - головуючий, судді Принцевська Н.М., Лисенко В.А.), визнано недійсним укладений Акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договір іпотеки від 12.10.2007. В задоволенні позовних вимог відмовлено. Приймаючи такі рішення, господарські суди виходили з того, що рішення господарського суду Херсонської області від 03.10.2006 у справі № 7/297-ПН-06, на підставі якого було внесено запис про право власності відповідача на магазин промислових товарів літ. "А" та прибудову літ. "а", загальною площею 92,7 м2, з місцезнаходженням у АДРЕСА_2, та в подальшому укладено оспорюваний іпотечний договір, скасовано і воно не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. У зв'язку з наведеним, господарські суди дійшли висновку щодо неможливості задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на договорі, який суперечить вимогам закону.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції від 06.12.2016, постанову господарського апеляційного суду від 15.02.2017, а справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Так, на думку касатора, під час прийняття оспорюваних судових рішень господарськими судами порушено ст.ст. 43, 83 ГПК України, ст.ст. 182, 331, 376 ЦК України, ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Зокрема касатор вважає, що господарські суди безпідставно вийшли за межі позовних вимог, чим порушили принципи диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, зокрема, позбавили банк можливості реалізації своїх процесуальних прав щодо захисту - реалізації права на застосування наслідків спливу позовної давності. Позивач також зазначив про те, що як на час укладення іпотечного договору так і на теперішній час, згідно з відомостями що містяться у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно, у відповідача наявне право власності на об'єкт іпотеки і такі відомості можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого:

Господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуючись на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності встановили наступне:

- 12.10.2007 Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (в подальшому перейменовано в ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_3 (позичальник) укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатками і додатковими угодами до нього, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) у сумі 50 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, зазначених у даному договорі;

- для забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 12.10.2007 Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (іпотекодержатель) та приватним підприємцем - фізичною особою ОСОБА_3 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки від 12.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 7726;

- п. 1.1 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: магазин промислових товарів та прибудова літ. "А", загальною площею 92,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 03.10.2006, зареєстрованого Херсонським БТІ за № 9734, реєстраційний № 3540339;

- у зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 12.10.2007 ПАТ "УкрСиббанк" направлено відповідачу вимогу в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку" від 06.04.2015, в якій вказано, що станом на 17.03.2015 заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 26 838,24 дол.;

- на момент звернення до господарського суду заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 12.10.2007 відповідачем не погашена.

- рішенням господарського суду Херсонської області від 03.10.2006 у справі № 7/297-ПН-06, на підставі ст.ст. 328, 375, ч. 3 ст. 376 ЦК України за Приватним підприємцем ОСОБА_3 визнано право власності на магазин промислових товарів під літ."А" та прибудову під"а", загальною площею 92,7 м2, розташований за адресою: АДРЕСА_2;

- судовим рішенням у справі № 7/297-ПН-06, яке набрало законної сили, встановлено, що 25.05.2005 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала у власність трикімнатну квартиру загальною площею 67,8 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. На підставі розпорядження Херсонської міської ради Приватному підприємцю ОСОБА_3 було надано дозвіл на проектування та реконструкцію власної квартири АДРЕСА_1 під магазин промислових товарів за умови дотримання усіх необхідних вимог, вказаних у цьому розпорядженні щодо розробки та затвердження проектно-кошторисної документації та оформлення дозволу на реконструкцію у міській інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю. В процесі реконструкції квартири було здійснено самовільне будівництво прибудови внутрішньою площею 23,3 м2 і у встановленому порядку не було оформлено новостворене приміщення, розташоване за цією адресою з іншою площею;

- 26.10.2006, на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 03.10.2006 у вказаній справі, право власності на магазин промислових товарів літ. "А" та прибудову літ. "а", загальною площею 92,7 м2, з місцезнаходженням АДРЕСА_2, було зареєстроване Херсонським бюро технічної інвентаризації за відповідачем;

- постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 21.12.2006 у справі № 7/297-ПН-06, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.06.2007, рішення господарського суду Херсонської області від 03.10.2006 у справі № 7/297-ПН-06 скасовано та відмовлено у задоволенні позову Приватного підприємця ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на вказаний магазин з прибудовою у зв'язку з неоформленням відповідачем у встановленому порядку самовільно збудованого новоствореного приміщення (рішення суду не може замінити рішення компетентних органів про прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомості).

Вищий господарський суд України погоджується з висновками господарських судів про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з такого:

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 546 та ст. 572 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Як встановлено господарськими судами, для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між позивачем та відповідачем 12.10.2007 укладено договір іпотеки.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

В даному випадку предметом договору іпотеки від 12.10.2007 сторонами в добровільному порядку було визначено об'єкт нерухомості - магазин промислових товарів та прибудова літ. "А", загальною площею 92,7 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішуючи спір у даній справі господарські суди попередніх інстанцій цілком правомірно виходили з того, що рішення господарського суду Херсонської області від 03.10.2006 у справі № 7/297-ПН-06, на підставі якого було внесено запис про право власності відповідача на магазин промислових товарів літ. "А" та прибудову літ. "а", загальною площею 92,7 м2, з місцезнаходженням у АДРЕСА_1 не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, оскільки судовим рішенням у даній справі, яке має силу закону - постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 21.12.2006 рішення місцевого господарського суду було скасоване та Приватному підприємцю ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні права власності на вказаний магазин з прибудовою, тобто на майно, щодо якого після прийняття вказаної постанови було укладено іпотечний договір від 12.10.2007.

Ствердження позивача, з посиланням на приписи ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", стосовно того, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ПП ОСОБА_3 на магазин промислових товарів дає підстави вважати, що до моменту скасування відповідного запису право власності ПП ОСОБА_3 на відповідне нерухоме майно існує та офіційно визнається державою, відхиляються Вищим господарським судом України з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 24.06.2015, який викладено в постанові у справі № 6-318цс15, відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Так, ч. 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості урегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зі змінами і доповненнями (далі - Закон).

В статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення поняття "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Факт реєстрації права власності є елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності. Сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

У даному випадку реєстраційні дії щодо предмету договору іпотеки від 12.10.2007 - магазину промислових товарів літ. "А" та прибудову літ. "а", загальною площею 92,7 м2, з місцезнаходженням у АДРЕСА_1 було проведено на підставі судового рішення у господарській справі № 7/297-ПН-06, яке до укладення договору іпотеки, втратило силу у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням господарського суду апеляційної інстанції. Відтак господарські суди попередніх інстанцій обґрунтовано та правомірно оцінюючи докази у справі надали пріоритет саме відомостям, які містилися у відповідному судовому рішенні щодо права власності на предмет іпотечного договору .

Згідно з ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК). (Відповідні роз'яснення містяться у п. 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11).

Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

З огляду на викладені вимоги закону, встановивши, що станом на 12.10.2007 (дату укладення договору іпотеки) у відповідача було відсутнє право власності на предмет іпотеки, господарські суди попередніх інстанцій з урахуванням вимог ст. 83 ГПК України правильно визнали недійсним даний договір іпотеки від 12.10.2007 як такий, що суперечить вимогам закону.

При цьому, господарські суди обґрунтовано зазначили, що в даному випадку договір є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що не відповідає приписам законодавства про іпотеку, оскільки предметом іпотеки в якості саме об'єкту нерухомості (на відміну незавершеного будівництва або майнових прав) може бути тільки реально існуючий об'єкт нерухомості з наявністю правовстановлюючих документів на нього. Існування тільки невиправленого запису в Державному реєстрі не породжує юридичного факту можливості передачі в іпотеку об'єкту нерухомості - магазину означеної площі, який є самочинним будівництвом, не оформленим власником у встановленому чинним законодавством порядку.

Враховуючи, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України), Вищий господарський суд України вважає правомірним висновок судів про відмову в позові.

При цьому, судом апеляційної інстанції правильно зауважено на тому, що позивач не позбавлений можливості поновити свої порушені права за рахунок всього майна, що належить відповідачу, оскільки ч. 1 ст. 52 ЦК України визначено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Аналогічні положення містяться в ч. 2 ст. 128 ГК України, де зазначено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. Вищезазначені положення Цивільного та Господарського кодексів України надають фізичній особі, зареєстрованій як підприємець, право використовувати належне їй, як фізичній особі, майно у власній підприємницькій діяльності, та одночасно зобов'язують таку фізичну особу-підприємця, нести відповідальність за зобов'язаннями, що випливають з її господарської діяльності, усім майном такої фізичної особи, в тому числі тим, яке не використовувалось у підприємницькій діяльності. Чинне законодавство України не розділяє власність фізичної особи та власність фізичної особи-підприємця. Власником будь-якого майна, яке набуто фізичною собою-підприємцем у процесі здійснення підприємницької діяльності, завжди буде фізична особа, саме вона є суб'єктом права власності і саме вона відповідає своїм майном за усі наслідки її діяльності у якості підприємця.

Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що у даному випадку господарський суд, визнавши недійсним договір іпотеки в межах справи за вимогами про звернення стягнення на майно, фактично позбавив банк можливості реалізації своїх процесуальних прав, зокрема щодо застосування наслідків спливу позовної давності, відхиляються Вищим господарським судом України з огляду на таке:

Позовна давність за своєю правовою природою є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Отже, йдеться про обмеження строків звернення до суду саме за ініціативою особи, яка вважає свої права порушеними.

Однак, ст. 83 ГПК України врегульовано не право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу, а право суду визнати недійсним договір, який впливає на вирішення спору, отже у даному випадку йдеться не про порушене право конкретної особи, а про невідповідність вимогам законодавства саме того договору, на підставі якого пред'явлені позовні вимоги. При цьому, Вищий господарський суду України виходить з того, що ігнорування такої обставини при вирішенні даного спору і, як наслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, призведе до порушення законодавства, шляхом фактичної легалізації самочинного будівництва.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене, підстави для зміни або скасування прийнятих у справі судових рішень відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 та рішення господарського суду Херсонської області від 06.12.2016 у справі № 923/1562/15 залишити без змін.

Головуючий суддя:В. Картере
Судді: Т. Барицька Н. Губенко