КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа№ 911/1052/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

Від позивача: Іонова О.Б.

Від відповідача : Чепурда П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 (суддя Чонгова С.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгума"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО"

про стягнення 120546,81грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01.06.2017) позов задоволено частково: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгума" 107 596,16 грн. основної заборгованості, 7948,12 грн. пені, 852,28грн 3% річних, 2806,49грн інфляційних втрат, 1788,05 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором. В частині стягнення 110,81 грн. пені, 1221,78 грн. інфляційних втрат та 11,17 грн. 3% річних в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано доведеністю вимог позивача щодо порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки №55-2/15 від 28.05.2015, в частині оплати за поставлений товар на суму 107 596,16 грн. у встановлений договором строк. Крім того, судом першої інстанції на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України присуджено до стягнення 852,28 грн. 3% річних, 2806,49 грн. інфляційних втрат, а на підставі п. 6.2, п. 6.2 договору - 7948,12 грн. пені.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт (відповідач) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Так, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано п. 1.2, 1.3, 2.1, 3.1 договору і не досліджено документів (заявок) на замовлення товару, з яких можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару, його кількості, вартості, умов та строків поставки відповідачу, і що поставлений товар дійсно відповідає замовленням відповідача. Крім того, апелянт вказує, що подані позивачем до матеріалів справі видаткові накладні як первинні документи, не можуть підтверджувати позовних вимог, оскільки поставка та оформлення видаткових накладних відбулися з порушенням встановленої законом процедури, зокрема з порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №911/1052/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд призначено на 18.07.2017.

17.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 - без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач вказував на те, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором складає 107 596,16 грн., документально підтверджена належним чином, і внаслідок прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з своєчасного погашення заборгованості на підставі ст. ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано 3% річних та інфляційні втрати, а на підставі п. 6.2, п. 6.2 договору - штрафну санкцію у вигляді пені. Крім того, позивач вказував на те, що він отримував від відповідача заявки на поставку продукції електронною поштою, копії яких додані ним до апеляційної скарги.

18.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про припинення провадження у справі, у якій апелянт просив оскаржуване рішення скасувати, а провадження у справі припинити на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, мотивуючи свою заяву тим, що після винесення оскаржуваного рішення 26.05.2017 між відповідачем, як продавцем,та ТОВ «Аметрін ФК», укладено договір купівлі - продажу № 26/05/17/П-О, за умовами якого відповідач передав, а ТОВ «Аметрін ФК» прийняв товар та оплачує його.

В подальшому, 29.05.2017 між ТОВ «ФРАМ КО», як первинним кредитором, ТОВ «Київгума», як новим кредитором, та ТОВ «Аметрін ФК», як боржником, укладено договір відступлення права вимоги № 1, згідно якого первинний кредитор відступив новому кредитору, а новий кредитор набув права вимоги, належні первинному кредитору, і стає кредитором за договором купівлі - продажу № 26/05/17/П-О від 26.05.2017 на суму 107 592,20 грн.

Пунктом 5 договору відступлення права вимоги № 1 від 29.05.2017 сторони узгодили, що за відступлення прав вимоги оплата в сумі 107 592,20 грн. відбувається шляхом зменшення первинному кредитору суми заборгованості за договором № 55-2/15 від 28.05.2015, на суму номінальної вартості боргового зобов'язання, право вимоги на яке передається, на умовах, викладених в угоді про зарахування зустрічних однорідних вимог. 30.05.2017 між відповідачем та позивачем було укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно умов якої між позивачем та відповідачем здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, за договором № 55-2/15 від 28.05.2015 та за договором відступлення права вимоги № 1 від 29.05.2017 на суму 107 592,20 грн. Таким чином, на думку апелянта, внаслідок укладення вищенаведених правочинів, сума заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 107 592,20 грн., яка є предметом спору у даній справі - відсутня, а тому предмет спору у справі - відсутній, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та припинення провадження у справі згідно з п. 1-1 ч. 1статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

18.07.2017 розгляд справи №911/1052/ - не відбувся, у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 справу № 911/1052/17 призначено до розгляду на 03.08.2017.

Представник апелянта в судовому засіданні 03.08.2017 підтримав заявлене клопотання припинення провадження у справі згідно з п. 1-1 ч. 1статті 80 Господарського процесуального кодексу України, просив скасувати оскаржуване рішення та припинити провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 03.08.2017 заперечував проти заявленого клопотання у зв'язку з його безпідставністю та необгрунтованістю.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, заслухавши думки представників сторін щодо заявленого апелянтом клопотання, дослідивши наявні матеріали справи, дійшла висновку, що заявлене апелянтом клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

П. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, предметом спору у справі є заборгованість відповідача перед позивачем, а також нараховані 3% річних, інфляційні втрати та пеня з прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого товару у обумовлений договором строк.

В свою чергу, оскаржуване рішення винесено 22.05.2017, а відповідні правочини купівлі - продажу та відступлення права вимоги укладені 26.05.2017 та 29.05.2017 відповідно, тобто вказані правочини, які змінили правовідносини між сторонами щодо стану розрахунків, укладені вже після винесення оскаржуваного рішення.

Абз. сьомий пункту 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17 травня 2011 року N 7 визначає, що частиною першою статті 104 ГПК не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

З огляду на вищенаведене, оскільки оскаржуване рішення винесено 22.05.2017, а відповідні правочини купівлі - продажу та відступлення права вимоги укладені 26.05.2017 та 29.05.2017 відповідно, тобто вказані правочини, які змінили правовідносини між сторонами щодо стану розрахунків, укладені вже після винесення оскаржуваного рішення, а тому обумовлені процесуальним законом підстави для скасування оскаржуваного рішення та припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України - за наведених апелянтом у клопотанні обставин та доводів - у суду апеляційної інстанції відсутні, у зв'язку з чим заявлене клопотання відхиляється.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу сторін спору, що наведені апелянтом в клопотанні обставини, які виникли вже після винесення оскаржуваного рішення, впливають саме на виконання оскаржуваного рішення згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні 03.08.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні 03.08.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київгума" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" про стягнення 120546,81грн у т.ч.:107 596,16грн - основна заборгованість, 8 058,93грн - пеня за період з 17.12.2016 по 12.03.2017; 863,45грн - 3% річних за період з 17.12.2016 по 12.03.2017; 4 028,27 грн. втрат від інфляції за період 17.12.2016 по 12.03.2017. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки №55-2/15 від 28.05.2015 в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано заявок на поставку товару, невідповідність видаткових накладних нормам чинного законодавства України, а саме відсутність в накладних зазначення посади особи, що прийняла товар, та відсутність мокрої печатки підприємства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 28.05.2015 між ТОВ "Київгума" (далі - продавець) та ТОВ "ФРАМ КО" (далі - покупець) укладено договір №55-2/15 поставки (далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених зазначеним договором, продавець протягом терміну дії договору зобов'язується виготовляти і постачати, покупець зобов'язується приймати та оплачувати продукцію (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору, найменування та кількість продукції визначаються відповідними заявками, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 1.3 договору, заявка може подаватись продавцю по факсу, електронною поштою або іншим погодженим сторонами засобом.

При цьому, згідно п. 1.4 договору, право власності на продукцію, ризики її втрати та (або) пошкодження переходять до покупця в момент передачі продукції на підставі видаткових накладних оформлених сторонами.

Пунктом 2.1 договору визначено, що кількість та асортимент продукції узгоджується сторонами на кожну окрему партію продукції відповідно до заявки покупця, яка погоджується продавцем і зазначається у рахунку - фактурі та накладній.

Згідно з пунктом 3.1 договору, кількість, асортимент та термін поставки продукції узгоджуються сторонами на кожну окрему партію продукції відповідно до заявки покупця і зазначається у рахунку фактурі.

Відповідно до п. 3.2 договору, доказом передачі продукції є рахунок-фактура, накладна на відпуск продукції за підписом уповноваженої особи покупця та довіреність на отримання продукції.

Згідно п. 3.5 договору, у разі виявлення недостачі, некомплектності або неналежної якості отриманої продукції, а також при виявлені в процесі реалізації продукції, внутрішньо-тарної недостачі або прихованого браку, покупець повинен направити продавцю письмове повідомлення (акт, претензію) з додатком документів, що підтверджують недостачу чи неналежну якість продукції.

Продавець зобов'язаний розглянути претензію в найкоротші терміни, але не більше одного місяця з дня пред'явлення претензії, замінити продукцію або провести залік її вартості при подальших розрахунках з покупцем (п. 3.6 договору).

Відповідно до п. 4.1 договору, загальна сума договору обумовлюється сумами, зазначених в накладних на кожну партію товару.

Згідно п. 4.7 договору, покупець зобов'язується перерахувати на розрахунковий рахунок продавця суму вартості продукції протягом 30 календарних днів з дати підписання накладних сторонами згідно п. 1.4.

Відповідно до п. 10.1 договору, вказаний договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2016. У випадку якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до закінчення його дії, договір ввжається пролонгованим на кожний наступний календарний рік.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, позивачем за рахунками-фактури №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17.11.2016 та видатковими накладними №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17.11.2016 поставлено відповідачу товар на загальну суму 66 694,02 грн., а також за рахунками-фактурами №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 та видатковими накладними №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 поставлено відповідачу товар на загальну суму 66 252,23грн., а загалом сума поставки складає 132 946,25грн (66 694,02+66 252,23грн).

При цьому, приймання відповідачем товару по договору здійснювалось в особі приймальника товару ОСОБА_4 за оформленими довіреностями №6133К від 17.11.2016 дійсної до 26.11.2016 та №6350К дійсної до 08.12.2016 , в яких відображено про отримання цінностей за вищенаведеними видатковими накладними та рахунками-фактурами. Вказані довіреності містять відомості про те, що їх посвідчено підписом керівника відповідача та відбитком печатки відповідача.

Крім того, позивачем надано і товарно-транспортні накладні, які підтверджують фактичне переміщення товару від позивача до відповідача.

Позивач звернувся до відповідача з листом претензією №010/562 від 13.02.2017, в якій заявив вимогу про сплату заборгованості за поставлений за договором товар в сумі 132 946,25грн.

Листом від 28.02.2017 №070-04/02-17 відповідачем визнано факт поставки товару на суму 132 946,25 грн., проте зазначено про повернення товару на суму 22 183,79 грн.

У відповідності до видаткових накладних на повернення товару від 13.03.2017, відповідачем повернуто, а позивачем прийнято товар на суму 25 350,09 грн.

Позивачем у позові зазначено, що заборгованість відповідача за поставлену та неоплачену продукцію (з урахуванням часткового повернення товару) складає 107 596,16 грн., і щодо стягнення якої і заявлено позовну вимогу.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити заборгованість за поставлений товар, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

Згідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно п. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, за наслідками апеляційного перегляду справи, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем на виконання умов договору було поставлено, а відповідачем прийнято без будь-яких зауважень та заперечень товар загалом на суму 132 946,25 грн. (підтверджується видатковими накладними та довіреностями на одержання цінностей), з якої товар на суму 25 350,09 грн. було повернуто відповідачем позивачу, у зв'язку чим позивачем поставлено товар загалом на суму 107 596,16 грн.

Проте, відповідачем всупереч умов п. 4.7 договору не було оплачено у повному обсязі та у визначений строк (протягом 30 календарних днів з дня підписання кожної видаткової накладної) поставлений товар за видатковими накладними на суму 107 596,16 грн., у звґязку з чим у відповідача перед позивачем наявна непогашена заборгованість в сумі 107 596,16 грн., зі сплати якої відповідачем допущено прострочення виконання.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення суми боргу за поставлений товар, відповідач посилався на те, що у видаткових накладних за якими поставлялась продукція відсутня мокра печатка останнього, та не вказано посади особи, що прийняла товар.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відхилення наведених доводів відповідача з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується, що товар на підставі видаткових накладних та рахунків-фактур №№5489, 5490, 5491, 5492, 5494, 5495 від 17.11.2016 прийнято приймальником товару ОСОБА_4 на підставі довіреності №6133К від 17.11.2016 дійсної до 26.11.2016, в якій також відображено за якими саме документами здійснюється отримання цінностей, товар за видатковими накладними та рахунками-фактурами №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016 прийнято приймальником товару ОСОБА_4 на підставі довіреності №6350К дійсної до 08.12.2016, в якій також відображено про отримання цінностей за видатковими накладними та рахунками-фактури №№5706, 5707, 5708/С, 5709, 5710, 5711/С, 5712, 5713, 5714/С від 29.11.2016. Вказані довіреності містять відбиток мокрої печатки підприємства відповідача, яким посвідчено підпис керівника підприємства.

Крім того, в листі відповідача від 28.02.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, визнано факт поставки товару відповідачу, а також видаткові накладні на повернення поставленого товару.

Також, доводи апелянта про відсутність у нього обов'язку з оплати поставлено товару на заявлену суму з огляду на відсутність в матеріалах справи заявок відповідача на постачання продукції, - суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставний та необґрунтований, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зокрема, видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, товар прийнято відповідачем у власність без зауважень та заперечень, і наявні у матеріалах справи докази фактичної поставки товару в сукупності свідчать про виникнення у відповідача обов'язку з його оплати.

Крім того, подані позивачем документи до апеляційної скарги (щодо яких позивач наголошує на тому, що це і є заявки відповідача) - не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на приписи ст. 101 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, як зазначено апеляційним судом вище, товар прийнято відповідачем у власність без зауважень та заперечень, і наявні у матеріалах справи докази фактичної поставки товару в сукупності свідчать про виникнення у відповідача обов'язку з його оплати. Крім того, відповідач не був позбавлений права заявити позивачу у встановленому законом порядку вимоги щодо некомплектності та асортименту поставленого товару, проте належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України заявлення відповідних претензій матеріали справи не містять.

Довод апелянта про те, що подані позивачем до матеріалів справі видаткові накладні як первинні документи, не можуть підтверджувати позовних вимог, оскільки поставка та оформлення видаткових накладних відбулися з порушенням встановленої законом процедури, зокрема з порушенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необгрунтований з огляду на наступне.

Ч. 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. N 88 затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до пункту 1.1 якого визначено, що вказане Положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку містять вимоги стосовно бухгалтерського обліку певних господарських операцій, які ґрунтуються на первинних документах, які фіксують факт здійснення господарської операції. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що подані позивачем рахунки - фактури, видаткові та товаро-транспортні накладні, довіреності на прийняття товарних цінностей в сукупності свідчать про факт здійснення між позивачем та відповідачем господарських операцій з поставки товару по договору, які підлягають бухгалтерському обліку на підставі вказаних нормативних актів, і жодним чином не спростовують обов'язку відповідача здійснити оплату отриманого товару.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного виконання зобовґязання по оплаті отриманого товару, а також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справі підтверджується наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем в сумі 107 596,16 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 107 596,16 грн. за поставлений, але не оплачений у встановлений договором строк товар - є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем у позові заявлено до стягнення з відповідача 4028,27 грн. втрат від інфляції за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017 та 863,45 грн. 3% річних за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017.

Так, позивачем здійснені вказані нарахування наступним чином:

? за період з 17.12.2016 по 12.03.2017 (оскільки 13.03.2017 відповідачем здійснено часткове повернення товару) на суму боргу 66 694,02 грн. в розмірі 465,94 грн. 3% річних та 2020,83грн втрат від інфляції

? за період з 29.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 252,23 грн. в розмірі 397,51 грн. 3% річних та 2007,44 грн. втрат від інфляції.

Проте, суд першої інстанції вірно зробив висновок, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що позивачем невірно визначено початкову дату прострочення відповідачем оплати за поставлений товар.

Так, згідно ч.5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З урахуванням викладеного, прострочення відповідачем оплати за товар поставлений 17.11.2016 є 20.12.2016, оскільки 30 календарний день спливає 18.12.2016 який є вихідним днем (неділя), та відповідно переноситься на понеділок, а прострочення починається саме з 20.12.2016, прострочення з оплати товару поставленого 29.11.2016 відповідно починається з 30.12.2016.

З урахуванням наведеного вище, здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення показників 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що:

- за період з 20.12.2016 по 12.03.2017 (оскільки 13.03.2017 відповідачем здійснено часткове повернення товару, та заявлено в позові) на суму боргу 66 694,02 грн. - розмір 3% річних складає 454,80 грн., а розмір інфляційних втрат складає 1407,91 грн.;

- за період з 30.12.2016 по 12.03.2017 на суму боргу 66 252,23 грн. - розмір 3% річних складає 397,48 грн., а розмір інфляційних втрат складає 1398,58 грн.,

- а загалом з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 852,2 грн. 3% річних, 2806,49 грн. інфляційних втрат.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 8 058,93 грн. пені за загальний період з 17.12.2016 по 12.03.2017.

Згідно з статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 6.2 договору визначено, що за несвоєчасну оплату отриманої продукції покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період , за який нараховується пеня, за кожен день прострочення платежу.

Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення та не обмежується шестимісячним терміном (п. 6.3 договору).

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заявленого до стягнення розміру пені, дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме:

- за період з 20.12.2016 по 12.03.2017 за прострочення оплати поставленого товару на суму 66 694,02 грн. розмір пені складає 4241,18 грн.;

- за період з 30.12.2016 по 12.03.2017 за прострочення оплати поставленого товару на суму 66 252,23 грн. розмір пені складає 3706,94 грн.;

- а загалом з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7948,12 грн. пені.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши наявні у справі докази в сукупності, за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку згідно з ст.ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 107 596,16 грн. основної заборгованості, 7948,12 грн. пені, 852,28 грн. 3% річних, 2806,49 грн. інфляційних втрат, а також пропорційно судовий збір в розмірі 1788,05 грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Доводи апелянта, наведені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та відхиляються судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1052/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1052/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров