ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року Справа № 910/18667/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Губенко Н.М.,

Кролевець О.А.

за участю представників:

позивача - Володимирської О.М.,

відповідача - Янголь О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017

у справі № 910/18667/16 господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотой Мандарин Ойл"

до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Золотой Мандарин Ойл" (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" (далі - Банк) про визнання кредитного договору № 22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008 недійсним з моменту його укладення.

Позовні вимоги обґрунтовано з посиланням на те, що кредитний договір № 22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008 укладений директором Товариства з перевищенням повноважень, без дотримання вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, а також на підставі завідомо неправдивих офіційних документів, у зв'язку з чим даний договір згідно з приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Зокрема, Товариство зазначило, що укладення кредитного договору відбулось на підставі ряду підроблених документів - протоколів загальних зборів позивача від 08.12.2008, від 23.12.2008, від 31.03.2009, а також протоколів засідання спостережної ради Товариства. У підтвердження даних фактів Товариство послалося на те, що 14.12.2012 Солом'янським районним судом міста Києва прийнята постанова по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 366 ч. 2 КК України - складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів, зі змісту якої ОСОБА_6, який був одним з учасників (засновників) та директором Товариства та службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими функціями та організаційно-господарськими обов'язками, впродовж червня 2008 року - травня 2009 року, складав завідомо неправдиві офіційні документи щодо взаємовідносин зазначеного Товариства з ТОВ "Грейвсайд", та видавав їх службовим особам Банку для отримання кредитів, завдав кредитору матеріальних збитків на загальну суму 242 797 689,33 грн. Крім того, позивач зазначав про укладення оспорюваної угоди внаслідок введення в оману.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, а також подав заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.01.2017 (суддя Селівон А.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову в позові, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- позивачем не доведено факт укладення кредитного договору директором Товариства ОСОБА_6 з перевищенням повноважень, оскільки доказів визнання недійсним рішення загальних зборів учасників позивача, оформленого протоколом від 23.12.2008, у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять;

- за змістом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо Товариства, будь-які застереження/обмеження щодо повноважень директора Товариства, зокрема, і щодо укладення угод від імені Товариства в межах наданих Статутом повноважень не встановлено;

- сам лише факт вчинення виконавчим органом Товариства недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень (в разі встановлення судом) не може бути підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами;

- позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що Банк, як контрагент юридичної особи - позичальника діяв недобросовісно та нерозумно, зокрема, достеменно знав про відсутність у виконавчого органу Товариства - директора необхідного обсягу повноважень на вчинення оспорюваного правочину від імені товариства.

При цьому місцевий господарський суд вказав, що, незважаючи на обґрунтованість заяви про застосування позовної давності, у даному випадку суд не застосовує позовну давність, оскільки позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 (колегія суддів у складі: суддя Яковлєв М.Л. - головуючий, судді Чорна Л.В., Скрипка І.М.) вказане рішення місцевого господарського суду від 25.01.2017 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008 з моменту його укладення.

Приймаючи постанову, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що факт фіктивності наданих колишнім директором Товариства ОСОБА_6 документів для отримання кредиту без відповідного рішення загальних зборів Товариства встановлено у кримінальній справі, під час розгляду якої ОСОБА_6 повністю визнав свою вину в пред'явленому обвинуваченні. Враховуючи викладене, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання спірного договору з моменту його укладання недійсним з огляду на відсутність волевиявлення позивача на вчинення спірного договору та недоведення належними та допустимими доказами факту його наступного схвалення самим позивачем. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.06.2014 постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 14.12.2012 скасовано та закрито провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України на підставі ст. 49 КК України. Відповідно до ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Беручи до уваги викладене, апеляційний господарський суд виходив з того, що перебіг строку позовної давності у даному випадку почався з 12.06.2014 та закінчується 12.06.2017, при цьому позивач звернувся до господарського суду міста Києва з даним позовом в жовтні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову апеляційного господарського суду від 18.05.2017, а рішення господарського суду першої інстанції від 25.01.2017 залишити в силі. В обґрунтування касаційної скарги касатор стверджує, що господарським судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови порушено вимоги ст. 43 ГПК України, ст.ст. 91, 98, 203, 205, 207, 215, 241, 256, 261 ЦК України.

Зокрема, на думку касатора, Товариство в особі директора ОСОБА_6 мало повну цивільну правоздатність для укладення кредитного договору, повноваження директора не були обмежені, можливі обмеження щодо укладення спірного договору виконавчим органом Товариства не містяться в установчих документів, які діяли на час укладення кредитного договору. Також касатор зазначив, що дійсність кредитного договору № 22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008 вже була предметом дослідження у справі № 5011-34/2667-212, за результатом розгляду якої усі судові інстанції у задоволенні позову відмовили. Крім того, касатор вказав, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 постанову Солом'янського районного суду м. Києва у справі № 1/2609/1381/12 від 14.12.2012 скасовано, провадження у справі закрито. ОСОБА_6 як колишнього засновника та директора Товариства звільнено від кримінальної відповідальності, а тому посилання позивача на вказану постанову, де зазначено, що колишній керівник умисно підробив офіційні документи позивача, скористався наділеними організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов'язками, та підписав оспорюваний кредитний договір, є такими, що не відповідають дійсності та суперечать нормам процесуального законодавства, приписами якої передбачено, що лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду. Також на думку касатора, господарський суд апеляційної інстанції не звернув уваги на заяву відповідача про застосування строків позовної давності та не дослідив вказані в ній обставини.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. На думку позивача, господарський суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про доведеність факту укладення спірного договору на підставі підроблених колишнім директором Товариства документів, за відсутності волевиявлення Товариства на вчинення даного правочину, що є порушенням вимог ст. 203 та відповідно до ст. 215 ЦК України безумовною підставою для визнання даного договору недійсним.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню виходячи з такого:

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановлено, що:

- 23.12.2008 сторонами у справі укладено кредитний договір № 22.1/357-КТЛ-08, відповідно до умов якого за цим договором встановлюються мета, порядок та умови видачі (надання) банком у майбутньому кредитів (траншів) позичальнику у національній валюті у межах загальної суми 204 000 000,00 грн., порядок та умови погашення/повернення позичальником отриманих коштів, та сплати процентів за отриманими кредитами, а також взаємні права та зобов'язання сторін, що виникають/виникнуть при видачі /наданні банком кредитів;

- розділами 2-7 кредитного договору сторони обумовили основні умови договору, права та обов'язки сторін, види забезпечення зобов'язань позичальника за цим договором, строк дії договору та порядок внесення в нього змін та доповнень, розв'язання спорів тощо;

- згідно з п. 5.1 кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором та припиняється належним виконанням його умов;

- в подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору, а саме: № 1 від 23.12.2008, № 2 від 19.01.2009, № 3 від 30.011.2009, № 4 від 27.02.2009, № 5 від 05.03.2009;

- вказаний кредитний договір та додаткові угоди до нього були підписані зі сторони позивача - директором Товариства ОСОБА_6;

- під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 був поданий Банку протокол загальних зборів учасників Товариства від 23.12.2008, в якому учасники товариства постановили укласти договір про відкриття кредитної лінії у Банку у сумі 204 000 000,00 грн. строком до 24.06.2009 з уповноваженням на підписання договору директора Товариства ОСОБА_6;

- доказів визнання недійсним вказаного рішення загальних зборів учасників Товариства, оформленого протоколом від 23.12.2008, у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять;

- впродовж 2008-2009 років ОСОБА_6 діяв від імені Товариства як директор та в зазначений період, згідно з банківською випискою про рух грошових коштів по позичковому рахунку Товариства у Банку, Товариство перераховувало грошові кошти на рахунок банку в якості часткового погашення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором.

Предметом даного спору є дійсність/недійсність кредитного договору № 22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008.

Апеляційний господарський суд свій висновок щодо відсутності волевиявлення Товариства на укладення оспорюваного правочину обгрунтував з посиланням на наявність обставин, які свідчили про надання Банку директором Товариства ОСОБА_6 підроблених документів щодо надання загальними зборами учасників Товариства згоди на укладення спірного правочину, а також підроблених документів для забезпечення кредитного договору.

Однак, Вищий господарський суд України вважає такий висновок господарського суду апеляційної інстанції помилковим, з огляду на таке:

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 названого Кодексу.

Згідно з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченими ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, кредитний договір підписаний з боку позивача директором ОСОБА_6, який був згідно з Статутом Товариства на той час одним із засновників цього товариства з часткою у статутному капіталі 91%.

За змістом ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами. Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України). Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав.

Статтею 65 ГК України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності установчими документами.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення ч. 2 ст. 99 ЦК України).

Отже, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає у правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на викладене, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною достатньою підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа.

Господарськими судами попередніх інстанцій не встановлено наявність будь-яких обмежень повноважень директора Товариства на момент укладення оспорюваного правочину. У зв'язку з чим господарський суд першої інстанції враховуючи вимоги ст.ст. 35 та 43 ГПК України, виходячи з того, що під час розгляду кримінальній справи по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України не встановлено факту укладення директором Товариства ОСОБА_6 кредитного договору з перевищенням повноважень, обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність відповідних позовних вимог.

Слід зазначити, що, з урахуванням наведених вище обставин, які встановлені господарськими судами попередніх інстанцій, сам по собі факт надання директором Товариства (який одночасно також був учасником Товариства з часткою 91%) Банку підроблених документів для укладення оспорюваного кредитного договору на свідчить про відсутність волевиявлення юридичної особи на вчинення правочину.

Що стосується посилань позивача на наявність обставин, які свідчать про укладення оспорюваного кредитного договору шляхом введення в оману, то Вищий господарський суду України виходить з наступного:

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, яка розглянута Судовою палатою у господарських справах і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України.

Згідно з ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт введення в оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У даному випадку господарськими судами попередніх інстанцій встановлені обставини введення в оману відповідача виконавчим органом Товариства, однак відповідачем не заявлені з цього приводу вимоги про визнання правочину недійсним, відтак правові підстави визнання оспорюваного правочину недійним як укладеного внаслідок введення в оману відсутні.

Господарський суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України не встановив чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду саме відповідачем.

В свою чергу господарський суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України не доведено того факту, що Банк, як контрагент юридичної особи за оспорюваним договором, діяв недобросовісно і нерозумно, що також свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Крім наведеного, Вищий господарський суд України вважає за необхідне зазначити, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства висновок апеляційного господарського суду про те, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив, з огляду на те, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише 12.06.2014, тобто після прийняття ухвали Апеляційного суду міста Києва, якою постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 14.12.2012 скасовано та закрито провадження у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України на підставі ст. 49 КК України.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами статей 253-255 ЦК України.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.01.2015 у справі № 922/5094/14.

Водночас за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Господарським судом першої інстанції враховано вказані вимоги і правильно відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, зокрема відсутністю порушення цивільних прав та інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору, а не у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи викладене, Вищий господарський суд України вважає, що постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а рішення місцевого суду слід залишити в силі як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 скасувати.

Рішення господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/18667/16 залишити в силі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотой Мандарин Ойл" (03058, м. Київ, вул. Вадима Гетьма, 30; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3; ) 1 653,60 судового збору за розгляд касаційної скарги.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя:В. Картере
Судді: Н. Губенко
О. Кролевець