РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2017 р. Справа №906/296/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Огороднік К.М. ,

судді Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

За участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1В.( представник за дов. №504 від 24.07.2017р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.07.2017 року у справі №906/296/17

позивач: Публічне акціонерне товариство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія"

відповідач: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат"

про стягнення 98 177,23 грн.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.07.2017 року у справі №906/296/17 (суддя Сікорська Н.А.), позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 15 901,00 грн. - 3% річних, 80 843,60 грн. - інфляційних, 1578,36 грн. - судового збору, в решті позову відмовлено.

Рішення господарського суду Житомирської області мотивоване тим, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог на суму 98 322,96 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було не в повному обсязі з'ясовано всі обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 року прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.07.2017 року у справі №906/296/17.

21.08.2017 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.08.2017 року розгляд апеляційної скарги відкладався.

В судове засідання 04.09.2017 року з'явився представник апелянта, представник позивача в судове засідання не з'явився, з повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, вбачається, що позивач про час і дату судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Окрім того, явка представників сторін в судове засідання не вимагалась. Судова колегія вважає, що неявка представника позивача не перешкоджатиме перегляду рішення господарського суду Житомирської області від 06.07.2017 року у справі №906/296/17.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду заслухала в судовому засіданні представника апелянта, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2014 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" (замовником/відповідачем) та Державним підприємством "Об'єднана гірничо-хімічна компанія" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Об'єднана гірничо-хімічна компанія") в особі філії "Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат" (виконавцем/позивачем) укладено договір №301214 про надання послуг виробничого характеру (т. 1 а.с.46-49).

Відповідно до пп.1.1.1-1.1.8 п.1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов'язався по заявці замовника надавати за плату, розмір якої визначається відповідно до прейскурантів виконавця, наступні послуги (надалі - послуги): послуги, пов'язані з використанням бази для підвищення кваліфікації робітничих кадрів; послуги складського зберігання; перевезення вантажів та доставка до місяця роботи працівників замовника автомобільним транспортом виконавця; послуги тракторно-бульдозерної техніки; послуги пов'язані з транспортуванням та відведенням промислової оборотної води; геологічне вивчення родовищ корисних копалин та оцінок запасів; послуги РМЦ, ГРП, ЕТЛ, КіПіА, ділянок ТТЦ по ремонту тракторно-бульдозерної техніки, енергоцеху по ремонту виробничого електрообладнання та електроустаткування; послуги ядерно-фізичного відділу центральної лабораторії виконавця по вимірюванню іонізуючого випромінювання та обслуговування обладнання (радіоізотопних щільномірів, рентгеноспектральних аналізаторів "БАРС", а також проведення центральною лабораторією виконавця аналізів проб руди та продуктів збагачення, випробування технологічної схеми з визначенням технологічних показників; послуги відділення технічної екології.

Детальна інформація щодо послуг, які надаються за цим договором, визначається у листі-заявці замовника, яка надається ним виконавцеві письмово (пп.1.2 договору).

Згідно пп.3.1 договору, за надання передбачених договором прейскурантних послуг замовник перераховує на банківський рахунок виконавця суму, встановлену згідно Акту приймання-передачі наданих послуг та рахунку-фактури виконавця.

Відповідно до пп.3.2 договору, строк оплати за надані послуги - не пізніше п'яти робочих днів з дня виставлення рахунку-фактури виконавцем.

Згідно пп.3.3 договору, здавання послуг виконавцем та приймання їх результатів замовником оформлюється Актом приймання-передачі наданих послуг, який підписується повноважними представниками сторін. Замовник протягом п'яти робочих днів з моменту отримання Акту, повертає виконавцю один з двох примірників Акту приймання наданих послуг.

Відповідно до пп.7.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами.

У пп.7.2 договору сторони погодили, що строк цього договору закінчується 31.12.2015 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

31.12.2015 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої внесено зміни, зокрема, до пп.7.2 договору та викладено його в наступній редакції: "7.2. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п.7.1 цього договору та закінчується 29.02.2016 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань." (т. 1а.с. 45 - 50).

На виконання умов договору №301214 від 30.12.2014 року про надання послуг виробничого характеру позивачем у період з січня 2015 року по лютий 2016 року надано відповідачу послуги на загальну суму 1915832,00 грн., що підтверджується відповідними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за вказаний період (т.1 а.с. 67, 69, 71, 73, 75, 77, 79, 81, 83, 85, 87, 89, 91, 93, 94, 97, 99, 102, 103, 105, 107, 109, 110, 112, 114, 116, 118, 120, 122, 125, 126, 128, 130, 133, 134, 136, 138, 140, 142, 145, 146, 148, 151, 152, 154, 156, 158, 159, 161, 163, 166, 167, 169, 171, 173, 175, 177, 180, 181, 183, 185, 187, 189, 191, 193, 195, 197, 199, 201, 203, 205, 207, 209, 211, 213, 215, 217, 219).

Відповідач свої договірні зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг станом на момент звернення позивача з позовом до суду виконав у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями (т.2 а.с.32-53).

Проте відповідач оплатив надані позивачем послуги з простроченням платежів, про що свідчать: підписані сторонами акти звірки взаємних розрахунків: станом на 31.12.2015р. (т.1 а.с.51), станом на 29.02.2016р. (т.1 а.с.52), підписаний позивачем акт звірки взаємних розрахунків станом на 14.03.2017р. (т.1 а.с.53,54), а також платіжні доручення (т.2 а.с.32-53).

15.03.2016 року позивачем було направлено відповідачу претензію №Юр/579 про сплату заборгованості на загальну суму 1015678,19 грн., з яких 757347,93 грн. боргу за надані позивачем послуги, 132711,34 грн. пені, 14743,28 грн. 3% річних, 110875,64 грн. інфляційних (т.1 а.с.55-59).

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем станом на 29.02.2016р. в сумі 757347,93 грн. боргу за надані позивачем послуги підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаємних розрахунків від 02.03.2016р. (т.1 а.с.60).

Відповідач у листі-відповіді №356 від 15.04.2016 року на вищезазначену претензію позивача визнав заборгованість в сумі 757 347,93 грн. та зазначив, що заборгованість у розмірі 738 583,56 грн. станом на 15.04.2016р. сплачена ним згідно платіжних доручень: №25839 від 23.03.2016р., №25901 від 28.03.2016р., №25968 від 30.03.2016р., №25981 від 30.03.2016р. (т.1 а.с.61-63).

Також відповідач вказав на погіршення його фінансового стану внаслідок тяжкої економічної ситуації в державі, у зв'язку з чим просив позивача звільнити його від сплати штрафних санкцій, нарахованих за порушення грошових зобов'язань.

З матеріалів справи також вбачається, претензію позивача від 04.08.2016р. №Юр/1712/6 про сплату штрафних санкцій на загальну суму 258330,26 грн., з яких 132711,34 грн. пені, 14743,28 грн. 3% річних та 110875,64 грн. інфляційних відповідач залишив без відповіді та задоволення (т.1 а.с.4,64,65).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань згідно договору №301214 від 30.12.2014р. про надання послуг виробничого характеру позивач звернувся з позовом про стягнення на свою користь з відповідача 98070,80 грн., з яких 1134,37 грн. пені, 15901,00 грн. 3% річних та 81035,43 грн. інфляційних (з урахуванням заяви від 27.06.2017р. № 02/1151 про зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.5,6).

Позивач, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 1134,37 грн. послався, зокрема, на вимоги статей 549, 611 ЦК України, ч.6 ст.231 ГК України, а також на умови пп.4.1 договору, згідно якого сторони погодили, що у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних (т.2 а.с.7-9), суд першої інстанції встановив, що розрахунок є правомірним, тому вимога підлягає задоволенню у заявленій сумі.

При перевірці розрахунку інфляційних втрат (т.1 а.с.19,20), судом першої інстанції встановлено, що даний розрахунок здійснений позивачем відповідно до рекомендацій вказаних у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року №14 та з урахуванням листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. №62-97р., однак при розрахунку інфляційних у період станом на кінець червня 2015 року було взято до розрахунку суму боргу у більшому розмірі, а саме - 404641,47 грн., замість - 356684,55 грн.

А тому, господарським судом Житомирської області здійснено перерахунок інфляційних та визначено вірну суму інфляційних нарахувань в частині станом на кінець червня 2015 року: (356684,55 грн. (сума боргу) х 100,4% / 100% - 356684,55) = 1426,74 грн.

Перевіривши решту розрахунку інфляційних втрат нарахованих за інші періоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони здійснені позивачем вірно, а тому загальна сума інфляційних втрат становить 80 843,60 грн.

Позовну вимогу про стягнення з відповідача 1134,37 грн. пені, суд першої інстанції визнав безпідставною.

Враховуючи вищевикладене, місцевим господарським судом задоволено позовні вимоги частково на загальну суму 96 744,60 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

З такими висновками господарського суду першої інстанції погоджується судова колегія апеляційного господарського суду з огляду на таке.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Субєктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №301214 від 30.12.2014 року про надання послуг виробничого характеру та додаткової угоди до нього.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З розрахунку позивача вбачається, що нарахування 3% річних здійснено по кожному акту здачі - прийняття робіт, по якому існувало прострочення платежу на відповідну суму заборгованості, які за розрахунком позивача склали 15 901,00 грн. (т.2 а.с.7-9).

Наявний в матеріалах справи розрахунок 3% річних наданий позивачем, перевірено судом та визнано вірним, а тому позовна вимога про стягнення 15901,00 грн. трьох відсотків річних є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Апеляційний господарський суд також погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 81 035,43 грн. інфляційних втрат, згідно з розрахунком суду, підлягає частковому задоволенню в сумі 80 843,60 грн. (т.1. а.с.83), оскільки позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних у період станом на кінець червня 2015 року було взято до розрахунку суму боргу у більшому розмірі, а саме - 404641,47 грн., замість - 356684,55 грн.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позову в частині стягнення 191,83 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Щодо вимог позивача стягнення з відповідача пені, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з укладеного між сторонами договору №301214 від 30.12.2014р. про надання послуг виробничого характеру, сторони не передбачили відповідальності у вигляді нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. № 543/96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Вище наведеними нормами чинного законодавства встановлено, що вимога про стягнення пені може ставитися лише за умови письмового зазначення в договорі такого виду відповідальності за невиконання договірних зобов'язань.

А тому, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені, в даному випадку, є безпідставною.

Посилання апелянта на те, що сторонами у спірному договорі розмір процентів за користування грошовими коштами не встановлений та не передбачена відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, що чинне законодавство прямо не зобов'язує кредитора вимагати від боржника сплати боргу з урахуванням штрафних санкцій колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що умовами укладеного між сторонами договору №301214 від 30.12.2014р. про надання послуг виробничого характеру дійсно не було передбачено стягнення інфляційних та 3% річних, однак ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп.3.1 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 (далі - постанова), інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно пп.4.1 п.4 цієї ж постанови передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У пп.5.1 п. 5 постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем відповідно до рекомендацій вказаних у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 та з урахуванням листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р.

А тому, доводи апелянта про те, що розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем не вірно, колегія суддів вважає безпідставними, а контррозрахунок відповідача, наданий до відзиву на позовну заяву не приймається до уваги, оскільки він здійснений невірно та без урахування вищевказаних роз'яснень.

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Межиріченський гірничо-збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 06.07.2017 року у справі №906/296/17 - залишити без змін.

3. Справу №906/296/17 повернути до господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Крейбух О.Г.