ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року Справа № 910/19314/16

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКартере В.І.,
Кролевець О.А.,
розглянувши касаційну скаргу Міністерства оборони України
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 (головуючий суддя Коротун О.М., судді Гаврилюк О.М., Чорна Л.В.)
у справі№ 910/19314/16 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "БІЛОКОРОВИЦЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО"
доМіністерства оборони України
простягнення 59163,91 грн.,

за участю представників:
позивачане з'явились,
відповідачаПрокопчук І.Т.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 59163,91 грн. за поставлений товар за договором про закупівлю товарів за державні кошти, з яких основна заборгованість складає 33229,46 грн., 3% річних в сумі 1676,94 грн. та інфляційні втрати в сумі 24257,51 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 позов задоволено частково: стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства "БІЛОКОРОВИЦЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" 33228,00 грн. основної заборгованості, інфляційні втрати в сумі 15982,66 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 у даній справі рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 15982,66 грн. змінено, задоволено вказані вимоги частково з новим розподілом судових витрат: стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства "БІЛОКОРОВИЦЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" 15052,15 грн. та 1124,50 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2016 у справі № 910/19314/16 залишене без змін. Стягнуто з Державного підприємства "БІЛОКОРОВИЦЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" на користь Міністерства оборони України 278,85 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу, штрафних санкцій та інфляційних нарахувань відмовити повністю.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди не врахували той факт, що абз. 4 п. 7.3 укладеного між сторонами договору передбачено, що всі можливі нарахування, окрім основної суми договору, становлять 0 процентів, а вказана умова договору поширюється на інфляційні нарахування. Заявник касаційної скарги, зазначаючи про відсутність 2016 році асигнувань на цілі договору за 2014, оскільки не використані до кінця 2014 року кошти повернуті до Державного бюджету, посилаючись на неможливість реєстрації фінансових зобов'язань в органах державної казначейської служби України станом на час отримання звіту про закінчення переговорної процедури закупівлі комітетом з конкурсних торгів Міністерства оборони України в січні 2015 року, вважає, що у позивача відсутні правові підстави для здійснення оплати в 2016 році за поставлений в 2014 році товар.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційних скарг, проте в судове засідання представники позивача не з'явились.

Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників позивача.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що між Державним підприємством "БІЛОКОРОВИЦЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" (як постачальником) та Міністерством оборони України (як замовником) 22.12.2014 укладений договір про закупівлю товарів за державні кошти від №343/3/99 (надалі - договір).

Згідно з п. 1.1 Договору позивач зобов'язався поставити відповідачу деревину необроблену (02.20.1) 15 лотів, а саме лот 2 лісоматеріали круглі типу "Стойка" 60,00 куб. м у асортименті, кількості та за цінами зазначені в специфікації постачання товарів (додаток №1 до договору), а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар.

Вартість товару погоджена сторонами в п. 3.1 Договору в розмірі 33228,00 грн.

Умовами п. 4.1 договору сторонами узгодили, що розрахунки за поставлені та належним чином прийняті товари належної якості та кількості проводяться шляхом оплати відповідачем після пред'явлення позивачем рахунку-фактури протягом двадцяти банківських днів з дати постачання, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок відповідача за даним кодом видатків.

Відповідно до п. 7.2 договору право власності на товар, а також всі пов'язані з цим ризики, переходять від позивача до відповідача в момент підписання останнім актів приймання-передачі продукції (накладних).

Умовами п. 7.3 договору відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів - нуль процентів.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Предметом даного спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 59163,91 грн., з яких: основна заборгованість складає 33229,46 грн., 3 % річних в сумі 1676,94 грн. та інфляційні втрати в сумі 24257,51 грн.

Як встановлено судами, позивач на виконання своїх зобов'язань за договором та на його умовах поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 33228,00 грн., що підтверджується актом приймання-передавання товару від 23.12.2014, який підписаний сторонами, скріплений відбитками їх печаток та наявний в матеріалах справи. Факт поставки позивачем товару відповідачем не заперечувався під час розгляду справи.

Відповідач зобов'язань з оплати поставленого товару на суму 33228,00 грн. не виконав, у відповідь на претензію позивача №761/1 від 04.06.2015 листом № 343/1/3900 від 18.06.2015 визнав заборгованість перед постачальником (позивачем) розмірі 33228,00 грн. (а.с. 54).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України відхиляє доводи скаржника щодо неможливості реєстрації фінансових зобов'язань, які не передбачені у 2016 році, в органах державної казначейської служби України та погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність бюджетних асигнувань на цілі договору в поточному році не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, про що зазначено в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446, а також в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та "Бакалов проти України" від 30.11.2004.

Встановлені обставини, з огляду на приписи наведених правових норм, стали обґрунтованою підставою для покладення судами на відповідача обов'язку сплатити позивачу 33228,00 грн. боргу за договором № 343/3/99 від 22.12.2014 про закупівлю товарів за державні кошти.

Крім основної суми боргу позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у сумі 1676,94 грн.

Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З огляду на те, що умовами п 7.3 договору сторонами визначено нульову ставку процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 ГК України, суди дійшли правомірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 1676,94 грн. задоволенню не підлягає та підставно відмовили в цій частині позовних вимог.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 24257,51 грн. суд апеляційної інстанції дійшов вірного вірного висновку про часткове задоволення позовну в цій частині.

Так, порушення відповідачем договірного зобов'язання в частині вчасної оплати поставлено позивачем товару стало обґрунтованою підставою для стягнення з останнього інфляційних втрат, які за своєю правовою природою є складовою частиною боргу.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12).

Як роз'яснено в п. п. 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 1712.2013 N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Врахувавши дату поставки товару, яка відбулась 23.12.2014 згідно з актом приймання-передавання товару, та погоджений сторонами в п. 4.1. договору порядок розрахунків (шляхом оплати відповідачем після пред'явлення позивачем рахунку-фактури протягом двадцяти банківських днів з дати постачання, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок відповідача за даним кодом видатків), суд апеляційної інстанції вірно визначив, що останнім днем оплати поставленого товару (з урахуванням вихідних та неробочих днів) є 26.01.2015, тоді як нарахування інфляційних втрат мало відбуватись з 27.01.2015.

Оскільки суд першої інстанції помилково включив до періоду нарахування весь січень 2015 року, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції вірно визначив розмір цих втрат в сумі 15052,15 грн. (з вирахуванням помилково нарахованих інфляційних втрат в розмірі 930,51 грн.) та правомірно змінив рішення місцевого господарського суду в частині розміру інфляційних витрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Посилання скаржника на неправомірність стягнення з нього інфляційних нарахувань відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки, як вірно встановлено судами, умовою п. 7.3 договору сторони, з урахуванням принципу свободи договору, визначили нульову ставку для нарахування саме відсотків річних (як компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові), а не для будь-яких нарахувань на основну суму заборгованості, як про це помилково зазначає відповідач.

Враховуючи вищенаведене, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 33228,00 грн основного боргу та про відмову в позові в частині про стягнення 3% річних. При цьому, вірно визначивши розмір належних до стягнення інфляційних нарахувань у сумі 15052,15 грн, суд апеляційної інстанції підставно змінив рішення місцевого суду в частині стягнення інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановленої у справі постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 у справі №910/19314/16 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіВ.І. Картере
О.А. Кролевець