ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

04 вересня 2017 р. Справа № 902/822/17

Суддя господарського суду Матвійчук В.В. , розглянувши матеріали

за позовом Калинівської міської ради (вул. В. Нестерчука, 47, м. Калиінвка, Вінницька область, 22400)

до Калівської центральної районної лікарні (вул. Чкалова, 6, м. Калинівка, Вінницька область, 22400)

про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ :

Калинівська міська рада звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовною заявою № 02-1-1022 від 28.08.2017р. в якій ставить наступні вимоги:

- визнати бездіяльність Калинівської центральної районної лікарні щодо несплати ПДФО до міського бюджету Калинівської міської ради неправомірною;

- зобов'язати Калинівську центральну районну лікарню сплачувати ПДФО, утриманий з доходів працівників, які працюють у приміщеннях лікарні, розташованих на території м. Калинівка Вінницької області, з грудня 2016 року до міського бюджету Калинівської міської ради.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку, що її слід повернути позивачу без розгляду з огляду на наступне.

Основні вимоги, що пред'являються до форми та змісту позовної заяви, а також вимоги щодо надання разом з нею певних доказів визначені ст.ст. 54, 57 ГПК України. Невиконання вимог зазначених норм тягне за собою повернення позовної заяви без розгляду.

Так, статтею 57 ГПК України встановлено перелік документів, що додаються до позовної заяви, серед яких документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору у встановлених порядку та розмірі.

В абзаці 1 п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК.

Відповідно до п. 2.1, 2.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції з 01.01.2017 року) за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. N 7 визначено, що у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

В силу ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600,00 гривень.

У поданій позовній заяві об'єднано дві вимоги немайнового характеру: про визнання бездіяльності Калинівської центральної районної лікарні щодо несплати ПДФО до міського бюджету Калинівської міської ради неправомірною; зобов'язання Калинівську центральну районну лікарню сплачувати ПДФО, утриманий з доходів працівників, які працюють у приміщеннях лікарні, розташованих на території м. Калинівка Вінницької області, з грудня 2016 року до міського бюджету Калинівської міської ради.

Виходячи з положень наведених вище законодавчих приписів, розмір судового збору з позовної заяви № 02-1-1022 від 28.08.2017 року становить 3200,00 грн. (1600,00+1600,00).

Натомість позивачем згідно платіжного доручення № 304 від 29.08.2017 р. сплачено судовий збір у сумі 1600,00 грн, тобто в меншому розмірі, ніж вимагається пп. 1 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а тому позовна заява підлягає поверненню без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.63 Господарського процесуального кодексу України.

Дійшовши висновку про повернення позовної заяви суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань.

Стаття 6 Конвенції встановлює процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 р. у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 р. у справі "ОСОБА_1 проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 р. у справі "ОСОБА_1 проти України").

Таким чином, обмеженням права на доступ до суду, зокрема, є визначений в ГПК України обов'язок заявника при зверненні до суду сплачувати судовий збір. Невиконання заявником вищенаведених вимог процесуального законодавства наділяє суд правом не приймати до розгляду та повертати позовну заяву заявнику.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95, від 19.06.2001 р. зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (надання належних доказів сплати судового збору у встановленому розмірі).

Керуючись п. 4 ст. 63, ст.ст. 86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. Позовну заяву № 02-1-1022 від 28.08.2017р. на 4 аркушах разом з матеріалами на 39 аркушах та конверт повернути позивачу.

2. Копію позовної заяви № 02-1-1022 від 28.08.2017р. та платіжного доручення № 304 від 29.08.2017р. долучити до примірника ухвали який залишається в суді.

3. Копію ухвали надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. В. Нестерчука, 47, м. Калиінвка, Вінницька область, 22400)

3 - відповідачу (вул. Чкалова, 6, м. Калинівка, Вінницька область, 22400)