ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.08.2017 Справа № 920/669/17

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Малюк Р.Б., розглянув матеріали справи № 920/669/17:

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

м. Путивль, Сумська область

до відповідача: Управління соціального захисту населення Путивльської районної

державної адміністрації, м. Путивль, Сумська область

про стягнення 13649 грн. 78 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: не з'явився.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви б/н від 17.07.2017 просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по відшкодуванню компенсаційних витрат на пільгове перевезення громадян у розмірі 13649,78 грн., відповідно до умов договору № 2 від 15.02.2015.

Відповідач надав відзив від 28.07.2017 № 01-08/2483 на позовну заяву, відповідно до якого не визнає позовні вимоги у повному обсязі, з огляду на те, що відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення пільгової категорії громадян перевізнику здійснюється за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам в межах затверджених обсягів асигнувань при надходженні на рахунки управління. В подальшому відшкодування компенсаційних витрат проводиться розпорядником по мірі надходження субвенції з державного бюджету на розрахунковий рахунок перевізника на підставі розрахунку компенсаційних збитків від пільгового перевезення (п. 2.1, 2.2 договору). Управління соціального захисту населення Путивльської РДА провело засідання з головами місцевих рад Путивльського району щодо можливості виділення коштів з місцевих бюджетів для погашення існуючої заборгованості, проте, у виділенні коштів було відмовлено. Погашення заборгованості може бути здійснено у разі отримання відповідачем коштів, як субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості. Тому, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

21.08.2017 відповідачем надано до суду лист від 16.08.2017 № 01-08/2691, в якому зазначено, що згідно «Звіту про надходження та використання коштів загального фонду (форма № 2д, № 2м) за 2015» по КЕКВ 2600 на звітний рік: затверджено - 705500,00 грн., надійшло - 618 752,27 грн., а також відповідно «Звіту про заборгованість за бюджетними коштами (форма № 7д, № 7м) на 1 січня 2016 року» кредиторська заборгованість складає 86 747,73 грн. Виниклу заборгованість внаслідок недофінансування в 2015 році було заплановано погасити за рахунок фінансування 2016 року, але в Законі України «Про Державний бюджет України 2016 рік» не було заплановано фінансування «Компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян». В обґрунтування наведеного додано копії відповідних звітів.

Подані документи оглянуті судом в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 28.08.2017 представник позивача надав усні пояснення в обґрунтування позовних вимог та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 28.08.2017 не прибув, про те подав заяву від 16.08.2917 № 01-08/2692, в якій просить розгляд справи провести без участі представника відповідача.

Приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

20.12.2013 між Путивльською районною державною адміністрацією (організатор, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник, позивач) укладено договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1. договору Організатор (відповідач) надає перевізнику (позивачу) право на перевезення пасажирів на приміському маршруті «Путивль-Гірке» згідно затвердженого паспорту маршруту, а позивач зобов'язується надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених цим договором.

Також, 20.12.2013 року між Путивльською районною державною адміністрацією (організатор, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник, позивач) укладено договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом (надалі договір 1).

Відповідно до п. 1.1. договору 1 Організатор (відповідач) надає перевізнику (позивачу) право на перевезення пасажирів на приміському маршруті «Путивль-Чаплищі» згідно затвердженого паспорту маршруту, а позивач зобов'язується надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених цим договором.

15.02.2015 року між позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 07.06.2000 № 419658 на підставі договорів з Путивльською районною державною адміністрацією від 20.12.2013 року та відповідачем - Управлінням соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації в особі начальника управління було укладено договір № 2 на відшкодування компенсаційних витрат на пільгове перевезення громадян (надалі договір 2).

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2. даного договору 2, позивач (перевізник) здійснює відповідно до чинного законодавства України перевезення пільгової категорії громадян безоплатно за маршрутами. Відповідач (Розпорядник) проводить відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян, які користуються пільгами.

Пунктом 2.1 договору 2 передбачено, що відшкодування компенсаційних витрат за перевезення пільгової категорії громадян ОСОБА_3 здійснюється за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам в межах затверджених обсягів асигнувань при надходженні коштів на рахунки управління. Згідно пункту 2.2 договору 2, відшкодування компенсаційних витрат проводиться Розпорядником по мірі надходження субвенцій з державного бюджету, на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 на підставі розрахунку компенсаційних збитків від пільгового перевезення.

Пунктом 3.1.3 договору 2 сторони узгодили, що позивач зобов'язаний надавати звіти відповідачу за спрощеною формою, згідно додатку, до 4 числа кожного наступного за звітним місяцем.

Відповідно до пункту 3.2 даного договору 2, відповідач зобов'язаний відшкодовувати компенсаційні витрати за перевезення пільгової категорії громадян у відповідності вимогами чинного законодавства, в межах затверджених асигнувань та на підставі поданої форми звітності.

Згідно з пунктом 3.3 договору 2, відповідач зобов'язаний довести позивачу розрахунковий обсяг затвердженої субвенції, згідно кошторису на відшкодування компенсаційних збитків від пільгового перевезення, затвердженого головою райдержадміністрації розрахунку.

Відповідно до п. 3.3. Договору 2 доведено перевізнику (позивачу) розрахунковий обсяг затвердженої субвенції, згідно кошторису та відшкодування компенсаційних збитків від пільгового перевезення з 15 лютого по 31 грудня 2015 року в сумі 125870,33 на підставі затвердженого головою райдержадміністрації розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що 1 листопада 2015 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 Про зміну умов Договору від 15 лютого 2015 року № 2 на здійснення перевезень пільгової категорії населення Путивльського району на автомобільному транспорті.

Відповідно до п. 1. Даної додаткової угоди сторони погодили «Пункт 3.3. розділу 3 договору викласти в наступній редакції:

1.1 Довести перевізнику розрахунковий обсяг субвенції виділеної з Державного бюджету на період з 15 лютого по 31 грудня 2015 рік в сумі 120866 грн. 72 коп. на відшкодування збитків від перевезення пільгової категорії населення, на підставі щомісячної звітності, у зв'язку із відміною рейсу на автобусному приміському сполученні «Путивль-Чаплище» у листопаді 2015 року».

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених їх печатками актів звіряння розрахунків (зокрема атку звірки розрахунків станом на 1 січня 2016 року), відповідач частково розрахувався з позивачем за надані останнім послуги по перевезенню пільгової категорії громадян на загальну суму 107 216 грн. 94 коп., проте залишилося не сплаченими 13649 грн. 78 коп.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою щодо виплати компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян на виконання умов укладеного сторонами договору. Відповідач, у направленому на адресу позивача листі від 10.07.2017 № 05-08/2279, посилаючись на Закон України «Про державний бюджет України на 2016 рік», зауважив, що субвенція з державного бюджету у даному Законі не передбачена.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов'язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт», орган виконавчої влади та орган місцевого самоврядування зобов'язані надавати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Положеннями статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані забезпечувати компенсацію втрат автомобільному перевізнику внаслідок перевезення пільгових категорій пасажирів та регулювання тарифів.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, а саме актів звіряння розрахунків станом на 01.01.2016, на 01.02.2016, на 01.03.2016 та на 01.04.2016 відповідач, здійснив перевірку зазначених актів, що підтверджується підписами уповноважених представників сторін та їх печатками.

А тому, суд приходить до висновку, що факт заборгованості відповідача перед позивачем, підтверджується вищезазначеними актами звіряння розрахунків за надані позивачем населенню послуги, на які надаються пільги.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за надані позивачем послуги по перевезенню пільгової категорії населення в повному обсязі не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Стосовно посилання відповідача щодо несплати ним коштів за договором внаслідок відсутності на це коштів, виділених згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» суд вважає безпідставним, оскільки згідно з досягнутою між сторонами домовленістю розмір суми субвенцій на відшкодування фактично наданих пільг конкретним громадянам, які користуються пільгами встановлюється відповідно до наданих відповідачем (ОСОБА_3) звітів та в межах розміру субвенції з Державного бюджету, виділеної згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік».

До того ж, зміст листа - відповіді від 10.07.2017 № 05-08/2279 відповідача на вимогу позивача щодо сплати заборгованості в сумі 13649 грн. 78 коп. та зміст відзиву на позов свідчить про те, що відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем у сумі 13649 грн. 78 коп., але пояснює при цьому, що незважаючи на вжиті ним (управлінням) заходи щодо вирішення питання погашення цієї заборгованості, не може сплатити вищезгадану суму заборгованості у зв'язку з відсутністю на це виділених коштів.

У відповідності до статті 1 Цивільного кодексу України однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

На підставі статті 617 Цивільного кодексу України, статті 218 Господарського кодексу України відсутність бюджетних коштів, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України № 3-28гс12 від 15.05.2012 року, згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт здійснення позивачем пільгового перевезення пасажирів автомобільним транспортом повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 13649 грн. 78 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягаючими задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 837, 854 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації (41500, Сумська область, м. Путивль, пр-т Іоанна Путивльського, буд. 93, ідентифікаційний код 03197999) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) борг в сумі 13649 грн. 78 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.08.2017.

Суддя С.В. Заєць