ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа № 921/248/17-г/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" № 34 від 15.06.2017 р.

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2017 р.

у справі № 921/248/17-г/14

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Кью" вул.Івана Акінфієва, 14-Б (вул. Юліуса Фучика), м. Дніпро, 49027

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" вул. Промислова, 30, м. Тернопіль, Тернопільська область,46400

про cтягнення заборгованості в сумі 423 447, 37 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4 - директор;

від відповідача: не зявився;

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасником судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2017 р. у справі № 921/248/17-г/14 (суддя Руденко О.В. ) позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Кью" 421 667 (чотириста двадцять одну тисячу шістсот шістдесят сім) 32 коп. заборгованості, що складається з: 419 175 (чотириста девятнадцять тисяч сто сімдесят пять) грн. 24 коп. основної суми боргу, 241 (двісті сорок одна) грн. 17 коп. - 3% річних, 2 250 (дві тисячі двісті пятдесят) грн. 91 коп. пені та 6 349 (шість тисяч триста сорок девять) грн. 13 коп. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2017р. у даній справі ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" подано апеляційну скаргу № 54 від 15.06.2017 р., в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що при постановленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник посилається на те, що відвантаження продукції на загальну суму 419 175,24 грн. насправді відбулось 28.02.2017р., оскільки умовами Договору поставки № 40 від 16.09.2016р. (п. 4.1) та специфікації №7 умовою поставки спірної партії товару є FCA (Україна, м. Дніпро, вул. Бориса Кротова, будинок 3). На виконання зазначених умов договору поставки відповідачем по справі укладено із ФОП ОСОБА_5 договір-заяву на перевезення вантажу № 28 від 28.02.2017р., згідно якого місцем завантаження товару є м. Дніпро, вул. Бориса Кротова (місце знаходження позивача), місцем вивантаження товару є м. Тернопіль, вул. Промислова, 30 (місце знаходження відповідача). Товар отримано перевізником за товарно-транспортною накладною № 28/02-2017 від 28.02.2017р., якою, на думку скаржника, підтверджується отримання саме того товару, що вказаний у наданій позивачем накладній № 21 від 24.02.207р. та перевезення його транспортом ФОП ОСОБА_5 Дана товарно-транспортна накладна складена та підписана позивачем без будь-яких зауважень.

Дата отримання відповідачем вказаного товару підтверджується актом № ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг, складеним та підписаним сторонами 01.03.2017р.), відтак скаржник вважає, що відвантаження товару фактично відбулось 28.02.2017р. та відповідач отримав його 01.03.2017р.

Скаржник зазначає, що датою оплати мало бути 30.03.2017р., а не 24.03.2017р., оскільки умовами договору поставки № 40 від 16.09.2016р. (п. 2.1) та специфікації № 7 передбачено, що оплата за товар проводиться за фактом поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів, відтак вважає, що кількість днів прострочення оплати становила 6 днів, а не 7 днів як зазначено судом першої інстанції, внаслідок чого 3% річних становить 206,72 грн., пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ 1 934,65 грн.

Позивач - ТзОВ "ОСОБА_3 Кью" у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивач діяв у межах і спосіб визначений законодавством та умовами договору, вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідставною.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП "Документообіг господарських судів", 27.06.2017р. справу за №921/248/17-г/14 розподілено до розгляду судді доповідачу Галушко Н.А., у складі колегії суддів Данко Л.С. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Т-ПС" прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 25.07.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2017р. розгляд справи в порядку ст.77 ГПК України відкладено до 15.08.2017р., з підстав, викладених у вказаній ухвалі суду.

В судовому засіданні 15.08.2017р. представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу б/н від 12.07.2017р. (вх. № 01-04/4802/17 від 17.07.17), просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач (скаржник) участі свого уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, однак надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із перебуванням директора ТзОВ Т-ПС у відпустці з 17.07.2017р. до 22.08.2017р.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Таким чином, зазначений у вищевказаному клопотанні представник (директор) є не єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги наявність в матеріалах справи всіх необхідних доказів, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволені клопотання про відкладення та можливість закінчення розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача (скаржника), на підставі наявних у справі доказів.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника відповідача (скаржника).

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією їх породжують. Зокрема, такими підставами є правочини.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.09.2016р. між позивачем (Продавець) та ТОВ "Т-ПС" (Покупець) було укладено договір поставки №40 (далі - Договір), згідно з п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобовязується передавати у власність (поставляти), а Покупець приймати та оплачувати Дріт 1,8,2,2 мм ДСТУ 9389-75 для виробництва пружинних механізмів і пристроїв, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена Сторонами у Специфікаціях, які є додатками до цього Договору і становлять його невідємну частину (надалі Товар).

Специфікації підписуються Сторонами та скріплюються їхніми печатками у встановленому п.п. 4.1-4.7 Договору порядку (п.1.2.).

Відповідно до п.2.1. Договору, сторони домовились про 100% оплату на поточний рахунок по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

Розрахунок за фактично одержану партію Товару здійснюється Покупцем на підставі належним чином оформлених актів приймання-передачі Товару та/або товарно-транспортних (видаткових) накладних (залежно від умов поставки Товару) та рахунків-фактур Постачальника (п. 3.3. Договору).

У пункті 4.6. Договору контрагентами узгоджено, що поставка Товару, за домовленістю Сторін, може здійснюватися на умовах (DDP) Україна, 46002, м. Тернопіль, вул.. Промислова, будинок 30. Строк поставки кожної окремої партії Товару визначається в Специфікаціях на Товар, якщо інше не обумовлено в Специфікації.

Згідно п.5.6 укладеного Договору право власності на Товар та ризики виникають у Покупця в момент передачі Товару Покупцю (вантажоодержувачу), що фіксується накладною про приймання товару або Актом приймання-передачі товару.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріпленням печатками Сторін і діє до 31.12.2016р., а якщо жодна зі Сторін не підтвердила письмово припинення дії цього Договору до дати такого припинення він вважається продовженим на той же строк та на тих самих умовах (п.8.1 договору).

В подальшому між сторонами укладались додатки до Договору, зокрема Додаток №1 - Специфікація №7 на придбання продукції від 24.02.2017р., згідно якого сторони погодили порядок оплати за поставлений товар: 100% оплата на поточний розрахунковий рахунок Постачальника по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

На виконання умов укладеного Договору та специфікації №7, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 419 175 грн. 24 коп., згідно видаткової накладної №21 від 24.02.2017 року та рахунку на оплату №22 від 24.02.2017 р.

Вищезазначений первинний документ бухгалтерського обліку підписаний представниками сторін без зауважень та заперечень та скріплений їх печатками. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції вважає належним чином підтверджений факт поставки товару відповідачу на загальну суму 419 175 грн. 24 коп. Разом з тим, дана обставина відповідачем ні в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не заперечувалась.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в ст.ст. 509, 526 ЦК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інтансції про те, що взаємовідносини, що склалися між сторонами є правовідносинами, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

31.03.2017р. позивач звернувся до відповідача з письмовою претензією №б/н та б/д щодо сплати в строк до 03.04.2017р. існуючої заборгованості в сумі 419 175 грн. 24 коп., зазначивши при цьому, що відповідно до п.2.1. укладеного договору відповідач зобовязаний був сплатити кошти за отриману продукцію в строк до 28 березня 2017 року. Разом із претензією відповідачу надсилався акт звірки взаєморозрахунків.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, відповідач відповіді на зазначену претензію не надав, акт звірки не підписав, заборгованість за договором не погасив.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, умовами укладеного Договору, а також специфікації №7, передбачено, що 100% оплата на поточний розрахунковий рахунок Постачальника по факту поставки товару з відстрочкою платежу 28 календарних днів.

Згідно п.5.6 укладеного Договору право власності на Товар та ризики виникають у Покупця в момент передачі Товару Покупцю - вантажоодержувачу.

Як вбачається із матеріалів справи, між відповідачем та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір-заявку на перевезення вантажу №28 від 28.02.2017 р., згідно якого місцем завантаження є м. Дніпро, вул. Бориса Колотова, місцем вигрузки - м. Тернопіль, вул. Промислова, 30, вага вантажу - 22 тонни (копія договору-заявки знаходиться в матеріалах справи).

01.03.2017 р. між ТОВ "Т-ПС" та ФОП ОСОБА_5 підписано Акт №ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на виконання договору-заявки №28 від 28.02.2017р.

Отже, фактично товар був відправлений ТОВ Т-ПС відповідачу 28.02.2017р., про що свідчить товарно-транспортна накладна №28/02-2017 від 28.02.2017 р. та отриманий останнім 01.03.2017 р.

Умовами укладеного Договору, його учасники встановили обов'язок Покупця оплатити матеріальні цінності з того моменту, коли він їх фактично отримав , а не з дати передачі ТОВ "ОСОБА_3 Кью" товару перевізнику.

Таким чином, відповідач зобовязаний був оплатити отриманий товар до 29.03.2017 року включно.

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції, погоджується з висновкому суду першої інстанції про те, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 419 175 грн. 24 коп., яка відповідачем не спростована, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення як заявлені обґрунтовано та правомірно.

У відповідності до статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У пункті 6.3. Договору його контрагенти домовились, що у випадку прострочення оплати за поставлену партію Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої в строк партії Товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Покупця від виконання зобовязань по оплаті.

На підставі зазначеного пункту угоди позивачем заявлено до стягнення 3 858,70 грн. пені, нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 25.03.2017р. по 05.04.2017р.

Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується позовної вимоги в частині стягнення з відповідача 413,43грн. 3% річних, нарахованих за період з 25.03.2017 р. по 05.04.2017р., то колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення зобов'язання та в межах періодів існування заборгованості, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що стягненню підлягають 241,17 грн. 3% річних та 2 250,91 грн. пені, оскільки строк їх нарахування має розпочинатися з 30.03.2017 р., а не з 25.03.2017р., так як кінцева дата оплати поставленого товару 29.03.2017 р. Відтак, колегія суддів апеляційної існтанції вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у стягненні 3% річних та пені, що нараховані за період з 25.03.2017 р. по 29.03.2017 р. оскільки в цій частині позов суперечить закону та фактичним обставинам.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 31.05.2017 у справі № 921/248/17-г/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.