ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 року Справа № 910/1742/17

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівГубенко Н.М.,
Кролевець О.А.,
розглянувши касаційні скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія", Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Дружби Народів"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 (головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді Агрикова О.В., Дідиченко М.А)
на ухвалуГосподарського суду міста Києва від 23.03.2017 (суддя Гумега О.В.)
у справі№ 910/1742/17 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Дружби Народів"
треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2:
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Площа Слави", 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Шулявка",
про стягнення заборгованості 698.428.374,06 грн.
за участю представників
позивачане з'явились,
відповідача-1не з'явились,
відповідача-2Мужик Л.І.,
третьої особи-1не з'явились,
третьої особи-1не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2017 у справі № 910/1742/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017, задоволено заяву ПАТ "Укрсоцбанк" про забезпечення позову та накладено арешт у межах ціни позову в сумі 698.428.374,06 грн. на грошові кошти ТОВ "Станіславська торгова компанія" та ТОВ "Квадрат-Дружби Народів", що знаходяться в банківських установах на рахунках ТОВ "Станіславська торгова компанія" та ТОВ "Квадрат-Дружби Народів".

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідачі звернулися до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами, в яких просять ухвалу місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати і відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Вимоги касаційних скарг мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, зокрема ст.ст. 43, 66, 67 ГПК України. Доводи касаційних скарг зводяться до того, що суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про наявність у відповідачів наміру відчужити належні їм кошти.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники позивача, відповідача-1 та третіх осіб не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника відповідача-2, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у справі є вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у сумі 698.428.374,06 грн. за укладеним між позивачем як кредитором та ТОВ "Прикарпатська фінансова компанія", правонаступником якого є відповідач-1, як позичальником Договором про надання мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії № 1-340/2 від 15.03.2007 (далі - Кредитний договір), в забезпечення виконання зобов'язань за яким був укладений Договір поруки від 15.06.2011 (далі - Договір поруки), сторонами якого з урахуванням Договору від 12.05.2014 про внесення змін є позивач (кредитор), відповідач-1 (позичальник) та відповідач-2 (поручитель).

24.02.2017 ПАТ "Укрсоцбанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з заявою № б/н від 23.02.2017 про забезпечення позову, в якій позивач просив з метою забезпечення позову накласти арешт у межах ціни позову в сумі 698.428.374,06 грн. на грошові кошти відповідача-1 та відповідача-2, що знаходяться у банківських установах на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою в процесі виконання ухвали Господарського суду міста Києва про забезпечення позову.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 65 ГПК України з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору, суддя в необхідних випадках вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

За приписами ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або за своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За змістом цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 67 ГПК України суд вправі забезпечити позов також забороною іншим особам вчинять дії, що стосуються предмета спору.

З аналізу вищезазначених положень процесуального закону випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

У вирішенні питання про забезпечення позову визначальною є оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів.

Як зазначено у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

За приписами абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як встановлено судами, 12.05.2014 між позивачем та відповідачем-1, що є правонаступником ТОВ "Прикарпатська фінансова компанія", укладено Договір про внесення змін до кредитного договору та викладено його в редакції, відповідно до якої кінцевий термін повернення кредиту визначено - 05.12.2033.

Підставою для звернення позивача (позичальник, Банк) з даним позовом про солідарне стягнення з відповідача-1 (позичальника) та відповідача-2 заборгованості в загальній сумі 698.428.374,06 грн. стало невиконання відповідачем-1 зобов'язань за Кредитним договором щодо забезпечення щомісячного проведення через рахунки, відкриті в Банку, грошових розрахунків позичальником в сумі, пропорційній відношенню кредитного портфелю позичальника в Банку до загального кредитного портфелю позичальника станом на перше число відповідного календарного місяця та у зв'язку з невиконанням зобов'язань за Кредитним договором щодо надання Банку до 31 серпня кожного року консолідованої фінансової звітності групи позичальника за попередній рік, підтвердженої аудиторською компанією (п.п. (g), (h) п. 8.2 Кредитного договору).

Згідно з підпунктом (iv) пункту 10.2 Кредитного договору Банк (позивач) має право в будь-який час після настання випадку невиконання вимагати дострокового погашення кредиту і в такому випадку кредит повинен бути достроково погашений позичальником (відповідачем-1) зі сплатою всіх належних до сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором укладено наступні договори: між позивачем та ТОВ "Квадрат-Площа Слави" Іпотечний договір від 16.03.2007 (реєстровий №781); між позивачем та ТОВ "Квадрат-Дружби Народів" Іпотечний договір від 16.03.2007 (реєстровий № 777); між позивачем та ТОВ "Квадрат-Шулявка" Іпотечний договір від 16.03.2007 (реєстровий № 779); між позивачем та ТОВ "Квадрат-Площа Слави" Договір застави майнових прав від 27.10.2010; між позивачем та ТОВ "Квадрат-Дружби Народів" Договір застави майнових прав від 27.10.2010; між позивачем та ТОВ "Квадрат-Шулявка" Договір застави майнових прав від 27.10.2010; між позивачем та відповідачем-1 Договір застави майнових прав від 12.05.2010.

Доказом вказаних обставин є наявна у матеріалах справи копія Вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" № 08.41-186/67-18633 від 17.10.2016.

Вартість предмету іпотеки за Іпотечним договором від 16.03.2007 (майновий поручитель ТОВ "Квадрат-Шулявка"), в редакції договору про внесення змін № 2 до даного договору від 11.12.2014 складає 17.577.400,00 грн. (п. 1.3 договору).

Вартість предмету іпотеки за Іпотечним договором від 16.03.2007 (майновий поручитель ТОВ "Квадрат-Площа Слави"), в редакції договору про внесення змін № 2 до даного договору від 11.12.2014 складає 88.884.800,00 грн.

Вартість предмету іпотеки за Іпотечним договором від 16.03.2007 (майновий поручитель ТОВ "Квадрат-Дружби Народів") в редакції договору про внесення змін №2 до даного договору від 11.12.2014 складає 143.298.900,00 грн.

Тобто вартість іпотечного майна складає 249.761.100,00 грн., а загальна вартість предметів застави за 4 договорами застави майнових прав становить 1.898.960,68 грн. (пункти 1.6 договорів від 12.05.2014 про внесення змін до договорів застави майнових прав від 27.07.2010).

Крім того, за доводами відповідача-1, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ним та позивачем укладався Договір застави майнових прав (вимоги оплати вартості товару) № 2/340/4 від 23.03.2007, за умовами якого з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 26.09.2007 вартість предмету застави становить 36.000.000,00 грн.

Отже загальна вартість предметів забезпечення складає 287.660.060,68 грн.

Разом з тим предметом розгляду даної справи є вимоги позивача про стягнення заборгованості в сумі 698.428 374,06 грн.

З урахуванням наведеного судами встановлено, що вартість предметів забезпечення у випадку задоволення позову є недостатньою для його виконання в повному обсязі. Крім того до іпотекодавців позовні вимоги в даній справі заявлено не було, а тому колегія суддів зазначає про необґрунтованість доводів скаржників про те, що судами попередніх інстанції безпідставно не взято до уваги того факту, що виконання зобов'язань за Кредитним договором забезпечено Договорами іпотеки та застави майнових прав.

Поряд з цим в якості забезпечення виконання зобов'язань відповідача-1 за Кредитним договором був укладений Договір поруки, сторонами якого з урахуванням Договору від 12.05.2014 про внесення змін до Договору поруки, є позивач (кредитор), відповідач-1 (позичальник) та відповідач-2 (поручитель).

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки (в редакції Договору від 12.05.2014 про внесення змін до Договору поруки) поручитель (відповідач-2) поручається перед Банком (позивачем) за виконання позичальником (відповідачем-1) в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов'язань позичальника за Кредитним договором, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником відповідно до Кредитного договору.

На підтвердження складного фінансового стану, зокрема, відповідача-1, який має непогашену кредиторську заборгованість, позивач посилався на рішення господарських судів, які наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень України, зокрема, зазначив, що постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016 у справі №909/1005/15 за позовом ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" до ТОВ "Залізничник" (правонаступником якого є ТОВ "Станіславська торгова компанія" залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 42.956.432,61 дол. США, що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 складає 947.884.073,44 грн. Крім того постановою Вищого господарського суду України від 28.11.2016 у справі № 909/1005/15 залишено без змін постанову змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.08.2016 та ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 15.07.2016 у справі № 909/1005/15, якими відмовлено в задоволенні заяви ТОВ "Станіславська торгова компанія" про відстрочку виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 у справі № 909/1005/15.

З урахуванням наведеного суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено існування у відповідача-1 значної заборгованості перед іншими контрагентами, яка зокрема підтверджується постановами Вищого господарського суду України у справі № 909/1005/15, що свідчить про складний фінансовий стан відповідача-1 та у разі задоволення позову може спричинити утруднення виконання рішення у даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що накладення арешту на кошти відповідачів в межах суми стягнення у даній справі є спроможним заходом забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, враховуючи, що такий захід забезпечення позову з одного боку не призведе до перешкоджання господарської діяльності відповідачів, а з іншого боку зможе забезпечити виконання рішення у випадку задоволення позову.

При цьому скаржниками не доведено того, що вжиття оскаржуваних заходів забезпечення позову може порушити права та охоронювані законом інтереси третіх осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суддів також зазначає про безпідставність доводів скаржників про те, що у зв'язку з накладенням арешту вони будуть позбавлені можливості здійснювати витрати, пов'язані з функціонуванням, оскільки останніми не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б загальну кількість грошових коштів на їх рахунках чи взагалі у володінні вказаних осіб.

Тому, враховуючи пов'язаність заходів забезпечення позову з його предметом, ймовірність утруднення або унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову та невжиття заходів забезпечення позову, а також розумність, обґрунтованість і адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить позивач, та наслідків застосування заявлених заходів, суди дійшли правомірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви відповідача про забезпечення позову шляхом накладення арешту у межах ціни позову в сумі 698.428.374,06 грн. на грошові кошти відповідача-1 та відповідача-2, що знаходяться у банківських установах на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою в процесі виконання ухвали Господарського суду міста Києва про забезпечення позову.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що заявлені до застосування заходи забезпечення позову не позбавляють відповідачів їх конституційних прав на підприємницьку діяльність, отримання доходів, не перешкоджають займатись господарською діяльністю, а лише обмежують їх право на період дії таких заходів вільно користуватись грошовими коштами в межах ціни позову.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржників, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок судів про наявність фактичних та правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційних скарг його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування оскаржуваних ухвали та постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадрат-Дружби Народів" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/1742/17 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіН.М. Губенко
О.А. Кролевець