УХВАЛА

22 серпня 2017 року Справа № 17/5014/810/2012

Суддя Масловський С.В., розглянувши скаргу №01/733 від 07.07.2017 Державного підприємства "Регіональні електричні мережі", м. Вишгород Київської області в особі Луганської філії, м. Лисичанськ Луганської області на дії державного виконавця у справі

за позовом Державного підприємства Регіональні електричні мережі, м. Вишгород Київської області в особі Луганської філії, м. Лисичанськ Луганської області

до Державного підприємства Луганськвугілля, м. Київ

про стягнення 73828799 грн 75 коп.

Орган виконання судових рішень Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача (скаржника): ОСОБА_1, представник за довіреністю № 43 від 23.06.2017;

від відповідача (боржника): представник не прибув;

від органу виконання судового рішення: ОСОБА_2, заступник начальника Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, за довіреністю №817/203-03 від 29.12.2016.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі №17/5014/810/2012 позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Луганськвугілля" на користь Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" в особі Луганської філії заборгованість за активну електроенергію у сумі 71383146 грн. 38 коп., та перевищення договірних величин споживання електричної енергії у сумі 589393 грн. 92 коп.; пеню у сумі 1195690 грн. 20 коп., 3% річних у сумі 233009 грн. 34 коп., інфляційні нарахування у сумі 44313 грн. 66 коп., а також витрати зі сплати судового збору у сумі 64380 грн. 00 коп.; в решті позовних вимог провадження у справі припинено.

11.07.2017 Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" в особі Луганської філії звернулося до господарського суду Луганської області зі скаргою №01/733 від 07.07.2017 на дії державного виконавця, в якому воно просить:

- визнати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №33925678 недійсною;

- зобовязати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, згідно з ч.1 ст.41 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016, винести постанову про відновлення виконавчого провадження №33925678;

- зобовязати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 виконати вимоги ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" №2021-VIII від 13.04.2017 в частині зупинення виконавчого провадження №33925678.

11.07.2017 на підставі розпорядження керівника апарату суду №375-р, у зв'язку з перебуванням судді Фонової О.С. у відпустці, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.5.4 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у господарському суді Луганської області був проведений повторний автоматизований розподіл скарги з метою заміни судді, що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2017, та скарга передана на розгляд судді Масловському С.В.

В обґрунтування поданої скарги позивач зазначає, що 16.06.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 за виконавчим провадженням №33925678 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, яку отримано останнім 27.06.2017. Державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа на підставі пунктів 2, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 "Про виконавче провадження", та обґрунтував своє рішення тим, що для зупинення виконавчого провадження №33925678 згідно з вимогами ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" № 2021-VIII від 13.04.2017 у нього немає підстав, а на примусову реалізацію майна боржника по справі встановлено мораторій Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" № 2864-ІІІ від 29.11.2012. Також позивач зазначає, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа робить висновок про відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, оскільки він є державним підприємством і все його майно забезпечує ведення виробничої діяльності, а розшук ним такого майна є безрезультатним, проте на підтвердження своїх доводів не надає жодного доказу.

Листом №33925678 від 16.06.2017 відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направив Державному підприємству Регіональні електричні мережі постанову про повернення виконавчого документа стягувану від 16.06.2017.

22.08.2017 представник органу виконання рішення в судовому засіданні подав матеріали виконавчого провадження №33925678 та заперечення від 22.08.2017 на скаргу, в яких Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України проти доводів скарги заперечує, оскільки ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, однак п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено повернення виконавчого документа стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, тому виконавчий документ повертається стягувачу на підставі пунктів 2, 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зі змісту постанови вбачається, що державний виконавець при винесені постанови від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу керувався п.п. 2, 9 ч. 1 ст. 37 Закону "Про виконавче провадження"

Пунктом 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження").

Обґрунтовуючи своє рішення про повернення виконавчого документа, державний виконавець в постанові від 16.06.2017 зазначає про відсутність у боржника по справі майна, на яке можливо звернути стягнення, оскільки боржник по справі є державним підприємством і все його майно забезпечує ведення виробничої діяльності та зазначає про здійснені ним заходи щодо розшуку такого майна, які виявилися безрезультатними. При цьому, державний виконавець не посилається на будь-які документи, що підтверджують відсутність у боржника майна, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, складені ним під час вчинення виконавчих дій за місцезнаходженням боржника та документи складені під час розшуку майна боржника.

В пункті 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.01.2016 № 01-06/131/16 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних із застосуванням господарськими судами Закону України "Про виконавче провадження" розяснено щодо необхідності у разі прийняття рішення про повернення виконавчого документа обстеження державним виконавцем майна боржника за місцем його знаходження на предмет використання майна у виробничій діяльності та складення за результатами такого обстеження акту. Проте, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження своїх доводів.

Згідно ст. 1291 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання.

У відповідності до ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" регулює відносини, що виникають у звязку з обовязком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

Статтею 17 вказаного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване ст. 6 Конвенції, також захищає виконання остаточних та обовязкових судових рішень, які, у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (п. 35 рішення).

Крім того, ст. 1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств містить однозначні вказівки щодо зупинення виконавчих проваджень стосовно державних вугледобувних підприємств, яке державним виконавцем було проігноровано

Враховуючи те, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які документи, що підтверджують відсутність у боржника майна, яке не забезпечує ведення виробничої діяльності, складених державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій за місцезнаходженням боржника та документів складених під час розшуку майна боржника відповідно до п 2 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", суд дійшов висновку що вимога про визнання недійсною постанови про повернення виконавчого документа від 16.06.2017., є законною обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою що підлягає задоволенню.

З приводу заявлених стягувачем вимог у скарзі в частині зобовязання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України згідно ч.1 ст.41 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII винести постанову про відновлення виконавчого провадження №33925678 та виконати вимоги ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств від 13.04.2017 року №2021 VIII в частині зупинення виконавчого провадження №33925678, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17 жовтня 2012 р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд зауважує, що не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження, скасовувати накладений арешт, тощо) п.9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Зокрема, нормами Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року №1404-VIII закріплені права та обовязки учасників виконавчого провадження, в тому числі державного виконавця щодо вчинення процесуальних дій з виконання відповідного виконавчого документу.

Суд зауважує про те, що ст.41 вказаного Закону містить імперативну норму, яка регламентує дії державного виконавця та встановлює спеціальні строки для вчинення державним виконавцем відповідних процесуальних дій у разі визнання судом недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу.

Згідно ч.1 ст.41 Закону, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Наразі визнання недійсною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, яка була прийнята із порушенням приписів чинного законодавства, за висновками суду є ефективним та достатнім способом захисту порушених прав стягувача, що призводить до відновлення його порушених прав, створює належні підстави державному виконавцю для самостійного усунення виявлених судом порушень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача зобовязати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про відновлення виконавчого провадження №33925678 та зобовязати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконати вимоги ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств" №2021-VIII від 13.04.2017 в частині зупинення виконавчого провадження №33925678 є передчасними.

Враховуючи вищевикладене в задоволенні інших вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Державного підприємства Регіональні електричні мережі в особі Луганської філії №01/733 від 07.07.2017 на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання наказу Господарського суду Луганської області від 11.06.2012 у справі № 17/5014/810/2012 задовольнити частково.

2. Визнати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16.06.2017 про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №33925678 недійсною

3. В іншій частині вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення.

Суддя С.В. Масловський