РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2017Справа №910/9260/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРАФЕТ ХОУМ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛІВЕРІ-АВТО"

про стягнення 107 035,59 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Руденко В.О. (довіреність)

від відповідача: Заліський Д.Ю. (довіреність)

вільний слухач: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРАФЕТ ХОУМ" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛІВЕРІ-АВТО" (відповідач) 107 035,59 грн. заборгованості за договором надання послуг № 26 від 14.04.2016.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 26 від 14.04.2016 в частині повернення зі зберігання зіпсованого товару, у зв'язку з чим позивачеві були завдані збитки.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 09.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9260/17 та призначено її до розгляду на 22.06.2017.

20.06.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

21.06.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву і документи по справі.

У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачем не було надано ні Акту зберігання (на підтвердження передачі товару на зберігання), ні видаткових накладних, на підставі яких має розраховуватися сума збитків, а тому позивач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 22.06.2017 з'явились представники позивача і відповідача та надали суду пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 22.06.2017 розгляд справи №910/9260/17 відкладено на 25.07.2017.

17.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення та документи по справі.

У поданих письмових поясненнях позивач зазначає, що жодних додаткових угод та додатків сторони не підписували, всі заявки надсилались за допомогою електронного та факсимільного зв'язку, проте відповідач жодного оригіналу заявки не повернув. Щодо Актів приймання-передачі товарів на зберігання, то останні також відсутні у позивача.

17.07.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла довідка про відсутність витребуваних судом документів.

19.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 25.07.2017 представник позивача не з'явився, проте від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Присутній у судовому засіданні 25.07.2017 представник відповідача надав суду пояснення щодо обставин справи та подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017 розгляд справи відкладено на 17.08.2017.

16.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 17.08.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 17.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРАФЕТ ХОУМ" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕЛІВЕРІ-АВТО" (далі - виконавець) укладено договір надання послуг № 26 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, цей договір є змішаним у розумінні діючого законодавства України і регулює порядок та умови надання складських (логістичних) послуг, послуг із перевезення (доставки) вантажів, послуг із зберігання товару, перелік яких врегульовано умовами договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору, в порядку та на умовах цього Договору замовник доручає, контролює та сплачує, а виконавець зобов'язується надати складські (логістичні) послуги відносно товару замовника, а також послуги із зберігання товару на складі виконавця та перевезення товару до/із магазину замовника.

Згідно з п. 2.1.2 Договору, під послугами із зберігання сторони за цим Договором розуміють зобов'язання виконавця прийняти товари від замовника на зберігання та після спливу визначеного строку повернути замовнику у схоронності.

Позивач зазначає, що передав відповідачу товар на зберігання, однак останній жодного документу про прийняття товару на зберігання позивачу не надав.

При розвантаженні товару на складі виконавця жодного акту або претензії щодо пошкодження товару та товару, який втратив товарний вигляд позивачу не надходило.

За твердженням позивача, під час загрузки товару на складі виконавця 01.12.2016 для перевезення його на склад замовника, водіями/експедиторами замовника було виявлено пошкоджений товар та товар, який втратив товарний вигляд, що підтверджується товарно-транспортними накладними від 01.12.2016.

Відповідно до Актів про виявлення бракованого товару № 3 та № 6 від 02.12.2016, які були складені за місцем доставки товару, повторно виявлено внутрішнє та зовнішнє пошкодження вантажу, внаслідок порушення умов зберігання на складі відповідального зберігання у відповідача.

За розрахунком позивача, вартість пошкодженого майна складає 91270,17 грн.

04.04.2017 позивач звернувся до відповідача із претензією, у якій вимагав оплатити вартість пошкодженого товару, однак вказана претензія залишена відповідачем без задоволення.

У зв'язку із зазначеним вище, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 91270,00 грн. збитків, завданих неналежним зберіганням товару, 10 277,25 грн. пені, 1125,00 грн. 3% річних, 4363,34 грн. інфляційних втрат.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами укладеного між сторонами договору № 26 від 14.04.2016, відповідач зобов'язався, крім іншого, прийняти товари від замовника на зберігання та після спливу визначеного строку повернути замовнику у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

За змістом ст. 953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Порушенням зобов'язання, в розумінні ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України, передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відтак, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов.

Обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв'язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010р. у справі №06/113-38, від 04.07.2011р. у справі №51/250.

Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Так, відповідно до п. 4.1.1 Договору, підставою для надання послуг за цим договором є заявка замовника. У заявці сторони погоджують всі істотні умови надання послуг. Заявка на надання послуг із зберігання складається за формою, відповідно до Додатку № 2 до цього Договору.

Положеннями п. 4.1.4 Договору встановлено, що всі заявки до цього договору погоджуються письмово. Сторони встановили наступний порядок погодження заявок:

а) попередньо умови та проект заявок сторони можуть погодити в електронному вигляді, шляхом обміну повідомлень. Сторони можуть погоджувати заявки із застосуванням факсимільного зв'язку. Будь-якому разі заявка складається і підписується замовником і надсилається на погодження виконавцю.

б) виконавець протягом двох годин з моменту отримання заявки підписує її, або у той же час письмово повідомляє замовника про відмову від її виконання.

Погоджена сторонами заявка є підставою для надання послуг.

В той же час, суд зазначає, що сторонами спору не надано суду заявок на надання послуг зі зберігання.

Позивач, зазначаючи про відсутність у останнього заявки на надання послуг зберігання, посилається на те, що заявки надсилались засобами електронного та факсимільного зв'язку, однак не були повернуті відповідачем.

Суд вважає вказані твердження позивача безпідставними, оскільки умовами договору чітко встановлений порядок погодження заявок, у разі направлення позивачем відповідачу заявки на надання послуг зберігання, останній не був позбавлений можливості надати суду копію заявки, підписану зі сторони позивача та докази направлення такої заявки відповідачу. Однак, матеріали справи вказаних доказів не містять, а тому суд дійшов висновку, що жодних заявок на надання послуг зберігання між сторонами не погоджувалось та не підписувалось, доказів протилежного матеріали справи не містять та сторонами спору суду не надано.

Згідно з п. 4.4.3 Договору, документом, що підтверджує передачу товару на зберігання, є Акт приймання-передачі товару на зберігання, складений за формою, зазначеною в додатку № 6 до Договору.

На виконання вимог ухвал суду, сторони повідомили, що жодних додатків та додаткових угод до договору не укладалось.

В той же час, за змістом п 4.4.3 договору, Акт зберігання складається на кожну партію переданого товару, по вантажним місяцям. Балансова вартість переданого на зберігання товару визначається видатковими накладними за кожним вантажним місцем на товар. Видаткова накладна є невід'ємною частиною Акта зберігання.

Сторони дійшли згоди, що Акт зберігання за цим договором вважається складською квитанцією в розумінні діючого законодавства України, і у сторін відсутня необхідність в укладенні будь-якого іншого документа, що належним чином підтверджує факт наявності правовідносин та зобов'язань із зберігання відповідно до умов чинного законодавства України (п. 4.4.3.1 Договору).

Сторонами спору не надано суду Актів приймання-передачі товару на зберігання або інших доказів, які б підтвердили факт передачі позивачем відповідачу товару на зберігання.

За відсутності Актів приймання-передачі товару на зберігання суд дійшов висновку про відсутність між сторонами правовідносин зі зберігання товару та про недоведеність факту передачі товару на зберігання.

За змістом п. 4.2.11 Договору, сторони погодили, що виконавець за цим договором несе відповідальність за збереження товару (з моменту його прийняття від замовника/перевізника на складі до моменту прийняття товару магазином замовника) в межах балансової вартості товару, яка зазначена у відповідних видаткових накладних на товар.

Отже, з урахуванням умов Договору та вимог чинного законодавства України, обов'язок відповідача з належного зберігання товару виникає з моменту отримання такого товару на зберігання.

З урахування встановлених вище судом обставин, суд дійшов висновку, що факту порушення відповідачем спірного Договору в частині належного виконання зобов'язання зі зберігання товару позивачем не доведено.

При цьому, суд вважає безпідставним та необґрунтованим посилання позивача, як на належні докази порушення відповідачем умов договору, на Акти № 3 та № 6 від 02.02.2016 про виявлення бракованого товару, товарно-транспортні накладні від 01.12.2016 та платіжні доручення, з огляду на наступне.

Так, Акти № 3 та № 6 від 02.02.2016 складені в односторонньому порядку особою, яка не є стороною спірного договору, доказів про присутність при складанні зазначених актів представників позивача та/або відповідача суду не надано, як і не надано доказів того, брак якого товару виявлено при складанні спірних актів.

Товарно-транспортні накладні від 01.12.2016 також не свідчать про передання відповідачем позивачу пошкодженого товару, оскільки, по-перше, неможливо забрати товар який взагалі не передавався на зберігання, по-друге, за умовами укладеного між сторонами договору, повернення товару зі зберігання здійснюється на підставі Акту повернення зі зберігання, на підставі закінчення строку зберігання або вимоги замовника. Повернення товару зі зберігання здійснюється шляхом його відправлення за маршрутом та у порядку, встановленому у відповідній заявці. Проте, матеріали справи не містять ні Актів повернення зі зберігання, ні заявки на повернення, ні вимоги позивача про повернення товарів.

Платіжні доручення, долучені позивачем до матеріалів справи, свідчать про факт оплати позивачем відповідачу складських послуг, однак не свідчать про факт оплати позивачем за послуги зберігання саме того товару, про який зазначено в позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи відсутність доказів на підтвердження факту передання позивачем відповідачу товару на зберігання, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором в частині належного зберігання товару.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів в підтвердження вини відповідача у спричиненні пошкодження товару позивача.

Таким чином, позивачем не доведено суду наявності підстав для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді збитків, оскільки позивачем не було доведено складу, ні протиправну поведінку відповідача, ні вину відповідача у спричинення позивачу збитків.

У зв'язку із вищенаведеним, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 91 270,00 грн.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 10277,25 грн. пені, 1125,00 грн. відсотків річних та 4363,34 грн. інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Зазначені вимоги позивача є похідними від основної вимоги про стягнення збитків у розмірі 91 270,00 грн.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факту порушення відповідачем зобов'язань перед позивачем, а вимоги про стягнення відсотків річних, пені та інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення збитків, у якій позивачу відмовлено, то вимоги про стягнення відсотків річних, пені та інфляційних втрат також задоволенню не підлягають.

Відповідно положень до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.08.2017.

Суддя С.О. Турчин