ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа № 914/620/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Фенікс Д від 22.06.2017

на рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2017 (суддя Н.Є.Березяк) у справі № 914/620/17

за позовом: Приватного підприємства ФЕНІКС Д, м.Трускавець

до відповідача: Трускавецька міська рада, м.Трускавець

про стягнення збитків в розмірі 126 264,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 12.06.2017 у справі № 914/620/17 у позові Приватного підприємства ФЕНІКС Д, м.Трускавець, до Трускавецька міська рада, м.Трускавець, про стягнення збитків в розмірі 126 264,74 грн. відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України Про виконавче провадження, до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Розрахунок розміру упущеної вигоди з урахуванням індексу інфляції є теоретичним, побудований на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджений відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б кошти стягнені за рішенням суду потрапили на його рахунок відразу після набрання рішенням суду законної сили. Не доведено відповідачем наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи.

В апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити, мотивуючи це тим, що при винесенні рішення судом проігноровано підстави позову, натомість суд вважав, що позивач посилався на ст. 625 ЦК України, як на підставу позову. Суд першої інстанції жодного разу не послався в рішенні на ст. 1212 ЦК України. Після рішення суду про двосторонню реституцію міська рада не виконала добровільно свого обовязку по поверненню коштів за недійсним правочином. Трускавецька міська рада фактично виконала рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27.01.2015 року лише 17.02.2017 року.

Скаржник в апеляційній скарзі покликається на ст.ст. 509, 526, 530, 610,611,1212 ЦК України, ст. 224, 225 ГК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що Рішенням Трускавецького міського суду від 27.01.2015 року присуджено до стягнення з Трускавецької міської ради на користь ПП Фенікс Д 212281,00 грн. коштів та 2 122,81 грн. судового збору. Рішення набрало законної сили 28.02.2015 року. 09.10.2015 року Трускавецьким міським судом видано виконавчий лист у справі зі строком предявлення до виконання до 07.02.2016 року.

26.10.2015 року ПП Фенікс Д було предявлено до примусового виконання виконавчий лист № 475/515/14 ц від 09.10.2015 року до управління Державної казначейської служби у м.Трускавець.

27.10.2015 року листом управління Держказначейства у м.Трускавець № 02-17/2015 було повернуто ПП Фенікс Д виконавчий документ без виконання у звязку з тим, що Трускавецька міська рада, як юридична особа не знаходилась на розрахунково-касовому обслуговуванні в даній установі.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 20.05.2016 року на задоволення заяви Трускавецької міської ради встановлено порядок та спосіб виконання рішення Трускавецького міського суду від 27.01.2015 року у справі № 457/515/14-ц шляхом стягнення коштів в сумі 214403,81 грн. з міського бюджету.

Також, 06.12.2016 року органом ДВС виконавчий лист № 457/515/14-ц, виданий 09.10.2015 року, був повернутий стягувачу у звязку з наявністю обставин, що виключають виконання рішення суду органом державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду про стягнення коштів на користь ПП Фенікс Д в сумі 212281,00 грн. виконано 17.02.2017 року.

Позивач стверджує, що йому відповідачем було завдано шкоду (збитки) внаслідок знецінення вартості гривні інфляцією в розмірі 126264,74 грн.

Предметом позову (як зазначає позивач) є стягнення збитків в розмірі 126264,74 грн. Нормативна підстава позову (зазначена позивачем) ст.ст. 22, 1212, 509, 526, 530, 610,611,612,1212 ЦК України, ст.ст. 220, 224-226 ГК України.

Крім того, позивачем подано додаткові пояснення до позовної заяви «про відшкодування збитків», де позивач також покликається на нормативні положення про відшкодування упущеної вигоди.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно визначення ч. 2 ст. 22 ЦК України до збитків відносяться, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вищенаведені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із положеннями Господарського кодексу України, ст. 224, якого передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завданні цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Положеннями статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Проте позивач /скаржник (представник) наголошує, як в усних поясненнях, так і в апеляційній скарзі, що нормативною підставою даного позову є ст. 1212 ЦК України.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ст. 1212 ЦК України Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Отже, положення ст.1212 ЦК України не застосовуються до відносин про стягнення збитків. Стягнення збитків є самостійним способом захисту порушеного права.

Статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного Кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обрання способу захисту є диспозитивним правом позивача. У даному випадку, позивачем зазначено дві самостійні нормативні підстави своєї позовної вимоги.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проаналізувавши позовну заяву, обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно покликався на норми, які регулюють відносини у сфері стягнення збитків, в тому числі упущеної вигоди.

Також, до додаткових пояснень до апеляційної скарги скаржником долучено постанову Верховного суду України, підставою спору у якій є саме норми, які регулюються стягнення збитків (ст.ст. 22, 1166, 1192), крім того зазначена постанова Верховного суду України не містить правової позиції, натомість справу передано на новий розгляд.

Крім того, позивач також покликається на норми про належне виконання зобовязання, порушення зобовязання, проте, у даному випадку зобовязання не виникає на підставі рішення суду. З рішення суду зобовязальні відносини не виникають, останнє лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин. У свою чергу, виконання рішення суду є обовязком згідно вимог закону і не створює зобовязальних відносин. Виконання рішення суду відбувається у встановленому законом порядку.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі їх отримання відразу після набрання рішенням місцевого суду законної сили.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на обчисленні боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення виконання рішення суду.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України Про виконавче провадження, до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України (постанова ВС України у справі № 6-2311цс16 від 22.03.2017 р.)

Розрахунок розміру упущеної вигоди з урахуванням індексу інфляції є теоретичним, побудований на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджений відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б кошти стягнені за рішенням суду потрапили на його рахунок відразу після набрання рішенням суду законної сили.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14).

Як вбачається з матеріалів справи, Трускавецька міська рада не була розпорядником бюджетних коштів, виплата коштів здійснювалась відповідно до ст.3 Закону України Про виконавче провадження та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011р. через управління Держказначейства у м.Трускавці та після прийняття ухвали Трускавецького міського суду від 27.05.2016 року на задоволення заяви Трускавецької міської ради, якою встановлено спосіб та порядок виконання рішення суду шляхом стягнення коштів з міського бюджету.

Відтак, позивачем не доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи. Позивачем також належно не доведено розмір збитків, зокрема, чітко не зазначено спірного періоду при розрахунку розміру спірної суми.

Слід зазначити, що відповідачем, в свою чергу, вчинялись дії на забезпечення належного виконання рішення суду, зокрема, відповідачем подано до суду заяву про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

У свою чергу, скаржник не навів обґрунтованих доводів та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2017 у справі № 914/620/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства Фенікс Д від 22.06.2017 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 21.08.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1