ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2017р. Справа № 917/1252/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (вул. Московська, 32/2, м. Київ, 01010) в особі Філії "Придніпровські магістральні нафтопроводи" ПАТ "Укртранснафта" (вул. Перемоги, 32/5, м. Кременчук, Полтавська область, 39605)

до Комунального підприємства Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради, проспект Свободи, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про визнання за Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" права власності на обєкт нерухомого майна спортивно-оздоровчий комплекс по вул. Європейській № 68 в місті Кременчуці, який складається відповідно до плану поверхів громадського будинку : з приміщень за літерою "А" загальною площею 1 429,3 кв.м.; з приміщень до плану поверхів громадського будинку за літерою "Б" загальною площею 164,1 кв.м.; металеві ворота та огорожа

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №140 від 23.12.2016 року

від відповідача: відсутні

Обставини справи: Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" в особі Філії "Придніпровські магістральні нафтопроводи" ПАТ "Укртранснафта" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Комунального підприємства Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради про визнання за Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" права власності на обєкт нерухомого майна спортивно-оздоровчий комплекс по вул. Європейській № 68 в місті Кременчуці, який складається відповідно до плану поверхів громадського будинку: з приміщень за літерою "А" загальною площею 1 429,3 кв.м.; з приміщень до плану поверхів громадського будинку за літерою "Б" загальною площею 164,1 кв.м.; металеві ворота та огорожа.

Суд ухвалою від 31.07.2017 року порушив провадження у справі №917/1252/17 та призначив її до розгляду у судовому засіданні на 31.08.2017 року.

29.08.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 42-43), в якому відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що Комунальне підприємство "Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради" є неналежним відповідачем по справі у зв'язку з тим, що здійснює лише виготовлення технічних паспортів і їх реєстрацію. Функції реєстрації права власності з 28.12.2012р. покладено на Державну реєстраційну службу України. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що за даними архівного обліку КП «КМБТІ» станом на 28.12.2012 р. право власності на вбудовано-прибудований блок спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Європейській № 68 в м. Кременчуці Полтавської області зареєстровано за державою в особі Верховної Ради України. До відзиву відповідач додав копію відповіді ПАТ "Укртранснафта" №2647 від 26.06.2017 року та копію реєстраційного посвідчення від 06.11.1998 року (арк. с. 44-45).

31.08.2017 року від позивача до суду надійшов лист з документами, а саме: довідка від 29.08.2017 року за вих. №91-27/4929, копія витягу з положення про філію "Придніпровські магістральні нафтопроводи" ПАТ "Укртранснафта", копія довіреності (арк. с. 47-53).

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд належним чином повідомляв відповідача про дату, час і місце судового розгляду, наявністю відзиву на позов, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 31.08.2017 року виклав зміст позовних вимог та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 31.08.2017 року суд оголосив вступну і резолютивну частини рішення та повідомив дату складення повного тексту рішення згідно статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд, встановив:

26.06.1997 року між Акціонерним товариством відкритого типу "Зовніштранснафта" (продавець) та Підприємством придніпровських магістральних нафтопроводів (покупець) було укладено договір купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу ( у строєно-пристроєному блоці по вул. Щорса, 68 в мікрорайоні №57 з комплексом інвентаря, обладнання та прилеглою критою гостьовою автостоянкою) (арк. с. 11-12).

06.11.1998 року на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.1997 року, Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації вбудовано-прибудований блок спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Щорса, 68 був зареєстрований за державою в особі Верховної Ради України, запис було внесено в реєстрову книгу № Н-1 за № 67, та видано реєстраційне посвідчення (арк. с. 13).

В матеріалах справи наявні копія договору купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Щорса, 68 від 26.06.1007 року та копія реєстраційного посвідчення від 06.11.1998 року.

Як вказує позивач, згідно довідки Комунального підприємства «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» від 26.08.2014 року за вих.№61/7113 (арк. с 31) нерухоме майно - вбудовано-прибудований блок спортивно-оздоровчого комплексу за адресою: вул. Щорса 6.68 м. Кременчук зареєстровано, за даними архівного обліку. Інформація про власників - Держава в особі Верховної ради. Назва документу - договір купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу 26.06.1997року.

Крім того, позивач вказує на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Відкритого акціонерного товариства "ЗОВНІШТРАНСНАФТА" Код 22521550 - припинено. Дата запису: 28.04.2007; Номер запису: 0005598.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на втрату ним оригіналу договору купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Щорса, 68 від 26.06.1997 року та необхідність здійснити державну реєстрацію прав на належне йому нерухоме майно в порядку Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Позивач зазначає, що у зв'язку з втратою правоустановчого документа у нього відсутня можливість здійснити державну реєстрацію вказаного об'єкту. Як на правову підставу позивач посилається на ст. ст. 182, 334, 392 Цивільного кодексу України, Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інформаційний лист ВГСУ №01-8/1609 від 21.07.2006 року " Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання пов'язані із здійсненням права власності та його захистом".

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені, невизнані або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм суб'єктивним правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного Кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У Рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) "визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності в зв'язку з втратою позивачем договору купівлі-продажу спортивно-оздоровчого комплексу по вул. Щорса,68 від 26.06.1997 року та необхідністю здійснення реєстраційних дій щодо вказаного майна.

За своїм загально правовим змістом вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно є способом захисту цивільного права у вигляді визнання права, передбаченого ст. ст.16, 392 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права.

Неможливість зареєструвати особою своє право власності не свідчить про наявність спору між сторонами у справі щодо самого права та не свідчить про посягання відповідача на права позивача як власника.

Відповідач у даній справі, не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності.

Позивачем не надано суду жодного доказу того, що відповідачем оспорюється або не визнається право власності позивача на обєкт нерухомого майна спортивно-оздоровчий комплекс по вул. Європейській № 68 в місті Кременчуці, який складається відповідно до плану поверхів громадського будинку: з приміщень за літерою "А" загальною площею 1 429,3 кв.м.; з приміщень до плану поверхів громадського будинку за літерою "Б" загальною площею 164,1 кв.м.; металеві ворота та огорожа.

Тоді як з матеріалів справи вбачається та не заперечується самим позивачем, що власником спірного майна є: держава в особі Верховної Ради України.

Крім того суд звертає увагу позивача на те, що на сьогоднішній день функції реєстрації права власності покладено на державну реєстраційну службу України, а до функцій відповідача (КП "Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради") відноситься тільки виготовлення технічних паспортів та їх реєстрація.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Позивач повинен належними доказами довести факти, на підставі яких пред'явлено позов. Проте, позивач належними та допустимими доказами не довів тих обставин, на які він посилався у позові.

Згідно із ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Таким чином, установивши, що відповідач не оспорює право власності позивача на об'єкт нерухомості, з огляду на недоведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Що не позбавляє права позивач звернутися до суду із позовом до іншого належного відповідача.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 04.09.2017 року

Суддя Тимощенко О.М.