РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2017Справа №910/11759/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ"

про стягнення 247 962, 38 грн.

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 247 962, 38 грн., з якої 19 310, 00 грн. - 3 % річних та 114 326, 38 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем грошових зобов'язань, щодо сплати позивачу заборгованості за договором відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 08.08.2017 за участю представників сторін.

07.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 20.07.2017.

07.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" надійшли заяви про визнання позовних вимог, відповідно до яких, відповідач просить суд задовольнити позовні вимоги та розгляд справи проводити за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 31.03.2017, зокрема зобов'язано позивача надати суду письмові обґрунтовані пояснення в частині ціни позову, оскільки в прохальній частині позову позивач просить суд стягнути з відповідача 247 962, 38 грн., з яких 19 310, 00 грн. - 3 % річних та 114 326, 38 грн. - інфляційних втрат, в той час як результат складання сум 114 326, 38 грн. та 19 310, 00 грн. дорівнює 133 636, 38 грн.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через відділ автоматизованого документообігу суду подав клопотання, в якому просив суд розглянути справу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ".

Приймаючи до уваги клопотання відповідача, враховуючи що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 31.08.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" про стягнення 792 708, 93 грн. встановлено, що 01.08.2013 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПЕРТЕХ» (далі -Орендар) укладений договір №04b/13, відповідно до якого орендодавець передав орендареві, а орендар зобов'язався прийняти в строкове платне користування обладнання для проведення операторських робіт по теле- та кінозйомці (надалі іменується «майно, що орендується») та зобов'язався сплатити орендодавцеві оренду плату.

01.08.2013 року уповноваженим представниками орендодавця та орендаря був складений Акт прийому - передачі майна відповідно до договору операційної оренди обладнання №04b/13 від 01 серпня 2013 року, за яким орендар передав у володіння (відповідальне зберігання) орендаря, а орендар прийняв відповідно до умов договору визначене майно.

Судом встановлено, що у період з серпня 2013 по листопад 2013 за відповідачем утворилась заборгованість за користування об'єктом оренди у розмірі 332 186, 68 грн., що підтверджується актами наданих послуг № 332 від 31 серпня 2013; №333 від 30 вересня 2013; №334 від 31 жовтня 2013; №335 від 30 листопада 2013; №336 від 30 листопада 2013.

31 грудня 2013 року уповноваженими представниками орендодавця та орендаря був складений Акт прийому-передачі (повернення) майна відповідно до договору операційної оренди обладнання №04b/13 від 01 серпня 2013 року, за яким орендар повернув у володіння орендодавця майно, що орендувалося, а орендодавець прийняв відповідно до умов Договору таке майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16 (суддя Прокопенко Л.В.) позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 792708 (сімсот дев'яносто дві тисячі сімсот вісім) грн. 93 коп., судовий збір в розмірі 11 890 ( одинадцять тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 64 коп.

03.10.2016 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16 видано наказ.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

24.10.2016 заступником начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Менчиць Н.Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52711645 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/14318/16 про стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 заборгованості у загальному розмірі 804 599, 57 грн.

Проте, у зв'язку з тим, що вжитими державним виконавцем заходами майна в межах суми, на яке можливо звернути стягнення на момент перевірки не виявлено, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» заступником начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Менчиць Н.Є. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 10.05.2017, відповідно до якої наказ Господарського суду міста Києва від 03.10.2016 у справі № 910/14318/16 повернуто Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2016 у справі № 910/14318/16, яке набрало законної сили, встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №04b/13 від 01.08.2013 в частині сплати орендних платежів, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 19 310, 00 грн. - 3 % річних за період з 21.09.2016 по 17.07.2017 нарахованих на загальну суму боргу 804 599, 00 грн. та 114 326, 38 грн. - інфляційних втрат за період з 21.09.2016 по 17.07.2017 нарахованих на загальну суму боргу 804 599, 00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Отже, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у ст.ст. 526 - 530 ЦК України, відповідно до якої належно виконаним буде вважатися зобов'язання, яке виконано відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, здійснено сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Аналогічний висновок викладено у постановах Вищого господарського суду України від 23.09.2015 у справі № 910/5924/15-г, від 20.08.2015 у справі № 910/2681/15-г.

Крім того, відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України викладеної у постанові від 18.04.2017 у справі № 902/788/16 за змістом частини першої статті 625 ЦК України суми інфляційних нарахувань за час прострочення виконання грошового зобов'язання та трьох процентів річних є складовою відповідного грошового зобов'язання, яке підлягає виконанню саме з урахуванням відповідних сум.

Згідно з частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 N 3-65гс-11.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки позивачем всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на зальну суму 804 599, 00 грн., яка складається, зокрема із суми штрафу 58 823, 10 грн., до якої не застосовуються положення ст. 625 ЦК України та із суми судового збору у розмірі 11 890, 64 грн. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків (п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума інфляційних втрат у розмірі 102 631, 97 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання, за період з 21.09.2016 по 10.07.2017 нарахована на суму боргу 733 885, 83 грн., а також сума 3 % річних у розмірі 18 095, 81 грн. за період з 21.09.2016 по 10.07.2017 нараховані на суму боргу 733 885, 83 грн., а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, при подачі позову до Господарського суду міста Києва позивачем було переплачено судовий збір в сумі 1 714, 89 грн., так як, виходячи із заявленого розміру позовних вимог у даній справі, в силу вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивач зобов'язаний сплатити судовий збір в сумі 2 004, 55 грн., однак сплатив - 3 719, 44 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", враховуючи те, що клопотання про повернення зайво сплаченої суми судового збору позивачем не заявлено, повернення судового збору, не здійснюється.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням у порядку передбаченому ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРТЕХ" (03150, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) 102 631 (сто дві тисячі шістсот тридцять одну) грн. 97 коп. - інфляційних втрат, 18 095 (вісімнадцять тисяч дев'яносто п'ять) грн. 81 коп. - 3 % річних та 1 810 (одну тисячу вісімсот десять) грн. 92 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 04.09.2017.

Суддя Щербаков С.О.