КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2017 р. Справа№ 910/7289/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Коротун О.М.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 05.09.2017 року по справі №910/7289/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017

по справі №910/7289/17 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі - Страхування"

до 1.Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта", 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-М Київтранс"

про стягнення 201 886,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі - Страхування" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (далі-відповідач 1) 100 000,00 грн виплаченого страхового відшкодування та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-М Київтранс" (далі-відповідач 2) 101 886,50 грн виплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту СLAU №6030 від 30.10.2015 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування автомобіля марки Land Rover, державний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень статей 993, 1191 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, яким скоєно ДТП, застрахована відповідачем 1 на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АЕ/6683345) та договору ДЦВ-15 №0030 ЛГ від 30.12.2015, а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків покладається на відповідача 1 в межах ліміту відповідальності та решту з відповідача 2.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 по справі №910/7289/17 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" суму страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн та 1 500,00 грн витрат по сплаті судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-М Київтранс" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" суму страхового відшкодування в розмірі 101 886,50 грн, 1 528,30 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 скасувати в частині задоволених до нього вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення про стягнення 50 000,00 грн страхового відшкодування, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Позивачем та відповідачем 2 подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач 1 наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив. При цьому, подав через канцелярію суду клопотання, в якому просить розглядати справу без участі його представника.

Враховуючи зазначене клопотання та те, що неявка відповідач 1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як вбачається з довідки №91063709 про ДТП та постанов Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2016 та від 03.02.2017 у справі №761/17421/16-п вбачається, що 05.05.2016 близько о 16 годині 50 хвилин в місті Києві на перехресті вулиць С.Петлюри і вул. Вєтрова, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2 перетнув подвійну дорожню горизонтальну суцільну лінію, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, при цьому здійснив виїзд на призначений для зустрічного руху бік дороги і скоїв зіткнення з автомобілем Land Rover, державний номер НОМЕР_1, який повертав ліворуч, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 1.3 д. 2 та п. 11.4 Правил дорожнього руху України.

Даною постановою суду встановлено вину ОСОБА_2 проте у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито.

Пошкоджений автомобіль марки Land Rover, державний номер НОМЕР_1, застрахований страхувальником у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту СLAU №6030 від 30.10.2015.

У відповідності до ст.3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Суб'єктами оціночної діяльності є, зокрема суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Згідно із ст.12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача (далі - кваліфікаційне свідоцтво) є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Форми кваліфікаційних свідоцтв оцінювача встановлюються Фондом державного майна України.

Кваліфікаційне свідоцтво видається Фондом державного майна України спільно з навчальним закладом, на базі якого проводилася підготовка та складався кваліфікаційний іспит, на підставі відповідного рішення Екзаменаційної комісії.

У відповідності до ст.18 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" сертифікат суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання (далі - сертифікат) є документом, що засвідчує право суб'єкта оціночної діяльності на внесення його до Державного реєстру суб'єктів оціночної діяльності, які здійснюють оціночну діяльність у формі практичної діяльності з оцінки майна та які визнані суб'єктами оціночної діяльності за напрямами оцінки майна, що в ньому зазначені.

Рішення про видачу сертифіката приймається Фондом державного майна України (ст.19 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Відповідно до звіту про оцінку №2124 від 31.05.2016 матеріальний збиток завданий власникові автомобіля Land Rover, державний номер НОМЕР_1 в результаті пошкодження при ДТП складає 219 621,40 грн.

Звіт №2124 від 31.05.2016 здійснений оцінщиком ОСОБА_4, який має достатній фаховий рівень оцінювача, який у встановленому законодавством порядку має відповідні свідоцтва, сертифікат та посвідчення (містяться в матеріалах справи).

На підставі договору добровільного страхування позивачем було складено страховий акт №КР-011180 від 01.06.2016, а також розраховано суму страхового відшкодування.

Вказаним страховим актом позивачем визнано подію страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 201 886,50 грн.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України.

Згідно із п.3 ст.20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Як свідчать матеріали справи, кошти в розмірі 201 886,50 грн були перераховані позивачем згідно платіжного доручення №1478 від 06.06.2016.

У відповідності до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 201 886,50 грн право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільна відповідальність транспортного засобу марки Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, застрахована у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (відповідач 1) згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6683345, відповідно до умов якого страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду заподіяну страхувальником життю здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля Богдан А -09202, державний номер НОМЕР_2.

Зокрема, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну визначено в розмірі 50 000,00 грн та встановлено розмір франшизи в сумі 0,00 грн.

Крім того, цивільна відповідальність транспортного засобу марки Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2, також застрахована у Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (відповідач 1) згідно генерального договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДЦВ-15 №0030 ЛГ від 30.12.2015 з лімітом відповідальності в розмірі 50 000,00 грн.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право регресу до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2, застрахована у відповідача 1 згідно полісу №АЕ/6683345 та договору ДЦВ-15 №0030 ЛГ від 30.12.2015, то відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу покладається на відповідача 1.

Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної правової норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем марки Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2 встановлена у судовому порядку.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ст.1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У відповідності до п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно із ст.12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

У відповідності до ст.9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки, умовами полісу №АЕ/6683345 розмір франшизи не встановлено, тому страхове відшкодування позивачем при зверненні до суду з вимогами до відповідача 1 не було зменшено на його розмір з врахуванням встановленого ліміту відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача 1 з вимогою №15/04/8.04/264 від 22.09.2016 виплатити страхове відшкодування в розмірі 201 886,50 грн. Дана вимога отримана останнім 26.09.2016, проте страхове відшкодування не виплатив.

Відповідачем 1 відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування вище встановленого.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 суми страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Д-М Київтранс" (відповідач 2) 101 886,50 грн, що становить різницю між фактичним розміром шкоди (201 886,50 грн) і страховим відшкодуванням (100 000,00 грн), виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Транспортний засіб Богдан А-09202, державний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю Land Rover, державний номер НОМЕР_1 належить відповідачу 2.

На момент ДТП винна особа-ОСОБА_2. перебувала у трудових відносинах із відповідачем 2 та під час ДТП виконувала свої трудові обов'язки, про що свідчить укладений між ними договір №01/05/2016 від 01.05.2006 та лист відповідача 2 №9 від 24.02.2017 (а.с.77, 152 т.1).

Дана обставина відповідачем 2 не оспорюється.

Відтак, враховуючи положення ст.ст.1172 та 1187 Цивільного кодексу України відповідач 2 є особою, що відшкодовує завдану ОСОБА_5 шкоду (аналогічна позиція міститься в постановах Вищого господарського суду України від 30.07.2009 року у справі № 9/57-31/353 від 04.11.2010 року та у справі № 14/222 від 11.05.2011 року у справі № 18/1091).

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України).

Страхове відшкодування - це виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми, а страхова сума - це максимально можливий розмір виплати по страхуванню (ст. 9 Закону України "Про страхування"), страхового відшкодування може бути недостатньо для покриття всіх збитків потерпілої особи. В такому випадку потерпілий вправі звернутися безпосередньо до страхувальника (завдавача шкоди, відповідальної особи) з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність.

Позивач звертався до відповідача 2 з вимогою №15/04/8.01/024-17 від 01.03.2017 виплатити страхове відшкодування в розмірі 101 886,50 грн. Дана вимога отримана останнім 15.03.2017, проте страхове відшкодування не виплачено.

Відповідачем 2 відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування вище встановленого. Більше того, в поданому до суду апеляційної інстанції відзиві визнає вищевстановлене.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача 2 суми страхового відшкодування в розмірі 101 886,50 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем 1 в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 по справі №910/7289/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/7289/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/7289/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

О.М. Коротун