РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2017Справа №910/11715/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. розглянувши справу за позовом Приватного підприємства "АВ Фармація" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» про визнання договору недійсним, за участю представників позивача - Бачинської А.Ю., довіреність №б/н від 01.06.2017 року, відповідача-1 - Сиротіна Д.В., довіреність №б/н від 05.04.2017 року, відповідача-2 - Лабатюка Я.М., довіреність №б/н від 12.04.2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору послуги факторингу №Ф230317/5 від 23.03.2017 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко», з тих підстав, що спірний договір носить фіктивний характер, так як він вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.07.2017 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 09.08.2017 року.

08.08.2017 року відповідачем-1 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

08.08.2017 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про витребування доказів у справі в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

08.08.2017 року позивачем через канцелярію суду надано заяву про зміну (доповнення) підстав позову, в якій позивач просив суд доповнити підстави для визнання спірного договору недійсним, тим, що відсутня обов'язкова ознака факторингу - отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, яка прийнята судом до розгляду.

09.08.2017 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

09.08.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «М.Т.К.» звернулось до суду з клопотанням про залучення його до участі в справі в якості третьої особи, в задоволенні якого судом відмовлено, з тих підстав, що суду не надано доказів того, що рішення у справі якимось чином може вплинути на його права та обов'язки.

09.08.2017 року представником позивача через канцелярію суду надано клопотання про витребування доказів у справі, в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

09.08.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву на 30.08.2017 року.

30.08.2017 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

30.08.2017 року представником позивача через канцелярію суду надано клопотання про витребування доказів у справі, в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

30.08.2017 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи документів з метою встановлення часу виготовлення спірного договору.

30.08.2017 року представником відповідача-1 через канцелярію суду надано заперечення на клопотання про призначення експертизи.

30.08.2017 року представником відповідача-2 через канцелярію суду надано заперечення на клопотання про призначення експертизи.

Згідно інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.11.2006 року № 01-8/2651 «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Оцінивши зміст питань, які ставить на вирішення експертизи позивач-1, суд дійшов висновку, що їх вирішення не призведе до встановлення фактичних даних, які є предметом доказування у даній справі. Таким чином, оскільки потреби в призначенні експертизи немає, тому в задоволенні клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи судом відмовлено.

30.08.2017 року відповідачем-1 через канцелярію суду надано додаткові письмові пояснення у справі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та відповідача-2, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання недійсним договору послуги факторингу №Ф230317/5 від 23.03.2017 року з підстав того, що спірний договір носить фіктивний характер, так як він вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків та тим, що в оспорюваному договорі відсутня обов'язкова ознака факторингу - отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта.

За приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, що 23.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Європейське бюро реструктуризації» (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрам Ко» (клієнт) укладено договір надання послуги факторингу №Ф230317/5 (надалі - договір), відповідно до умов якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 659 647,64 грн., у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару №2833 від 17.03.2015 року до ТОВ «АВ Фармація» (боржник) в розмірі 659 647,64 грн. (п. 1.1. договору).

Пунктом 2.1 договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.06.2017 року) передбачено, що винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 року шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 626 665,25 грн.

Відповідно до частині першої статті 1077 ЦК України договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає, або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Оспорюваний договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначений п. 2.1 договору у строк до 01.07.2017 року. Додатковою угодою №1 від 30.06.2017 року внесено зміни до договору та продовжено термін розрахунків між сторонами до 01.10.2017 року.

На дійсність оспорюваного договору не впливають обставини надання або ж ненадання підтвердження боржнику від фактора та здійснення фактором фінансування (оплати) за відступлену грошову вимогу на користь клієнта.

Стаття 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами договору факторингу умов цього правочину, зокрема і в частині проведення розрахунків за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України №910/12310/14 від 30.03.2017 року.

Таким чином, неотримання клієнтом плати за користування грошовими коштами є обставинами подальшого виконання сторонами договору факторингу після його вчинення та не є підставою в розумінні статті 215 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Згідно п. 3.11.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-197цс14 від 21.01.2015 року.

Сторони оспорюваного договору факторингу домовились про усі суттєві умови договору, його підписали уповноважені представники та скріпили печатками.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, за заявленими вимогами позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

За таких обставин, правові підстави для визнання недійсним договору послуги факторингу №Ф230317/5 від 23.03.2017 року відсутні, а тому в позові слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 04.09.2017р.

Суддя С.О.Чебикіна