ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17.08.2017 р. №917/1045/17

за заявою Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відстрочку виконання рішення суду у справі № 917/1045/17

за позовом Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, в особі Полтавського міського центру зайнятості, вул. Небесної Сотні, 91, м. Полтава, Полтавська обл., 36022

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014

про стягнення 13 942,44 грн.

Суддя Ореховська О.О.

За участь представників сторін:

від заявник (боржник, відповідач у справі) - ОСОБА_1, довіреність № 11/115/26-2016 від 18.11.2016р.

від позивача у справі (стягувач): ОСОБА_2, довіреність від 10.01.2017р. № 04

Розглядається заява Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відстрочку виконання рішення суду у справі № 917/1045/17.

Через канцелярію господарського суду Полтавської області заявник - Головне управління Національної поліції в Полтавській області надав документи по справі (вх. № 10244 та №10245 від 18.08.2017р.).

Позивач у справі (стягувач) - Полтавський міський центр зайнятості через канцелярію суду надав:

- відзив на заяву про відстрочку виконання рішення суду (вх. № 10234 від 18.08.2017р.);

- копію заяви на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області (вх. № 10250 від 18.08.2017р.).

Представник заявника в судовому засіданні заяву про відстрочку виконання судового рішення у справі № 917/1045/17 підтримує, на її задоволенні наполягає.

Представник позивача у справі в судовому засіданні просить суд в задоволенні заяви Головного управління Національної поліції в Полтавській області відмовити з підстав, викладених у відзиві на заяву (вх. № 10234 від 18.08.2017р.). Зокрема, вказує на неподання Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області доказів (документальних даних, розрахунку), які б підтверджували недостатність коштів, які обліковуються за КЕКВ "2800" для погашення заборгованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.07.2017р. у справі № 917/1045/17 позов Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Полтавського міського центру зайнятості задоволено. Присуджено до стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) на користь Полтавського міського центру зайнятості (вул. Небесної Сотні, 91, м. Полтава, Полтавська обл., 36022, ) 13 942 грн. 44 коп. відшкодування допомоги по безробіттю. Присуджено до стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) в дохід Державного бюджету (Отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106; код отримувача за ; банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві; код банку отримувача 820019; рахунок отримувача 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) 1600 грн. 00 коп. судового збору.

Зазначене рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

На примусове виконання рішення суду у справі № 917/1045/17 господарським судом 15.08.2017р. говидано відповідні накази.

В судовому засіданні представник стягувача надав документальні докази звернення із заявою про примусове виконання вищевказаного наказу суду про стягнення 13 942,44грн. до органів державної казначейської служби, що підтверджується відтиском печатки Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області на відповідній заяві стягувача (а.с. 116-117).

10.08.2017р. Головне управління Національної поліції в Полтавській області звернувся до господарського суду Полтавської області з заявою від 09.08.2017р. за № 963/115/26-2017 (вх. № 9925 від 10.08.2017р.) про надання відстрочки виконання рішення у справі № 917/1045/17. В обґрунтування заяви зазначає, що Головне управління в повному обсязі визнає свій обов'язок щодо перерахування коштів згідно з вказаним рішенням, але на даний час стягнення вказаної суми дестабілізує наявні бюджетні правовідносини та унеможливлює виконання майнових бюджетних зобов'язань, що виникли раніше. Так, згідно з планом бюджетних видатків ГУНП, кошти, що обліковуються за КЕКВ "2800" мають бути перераховані в органи державної виконавчої служби за виконавчими провадженнями, пов'язаними з заборгованістю перед колишніми працівниками ОВС та поліції. Погодження вказаного питання та затвердження відповідних змін до кошторису були затверджені на рівні керівництва Національної поліції України в м. Києві. Вказує, що додатково вжиті організаційні заходи та наявний план бюджетних асигнувань - дають можливість стверджувати про добровільне виконання рішення господарського суду Полтавської області від 18.07.2017р. у справі № 917/1045/17 та можливість перерахування Полтавському міському центру зайнятості в сумі 13 942,44грн. до кінця поточного бюджетного року.

З огляду на вищевикладене, Головне управління Національної поліції в Полтавській області просить надати відстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області до 28.12.2017р..

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Винятком із загального порядку виконання рішень господарського суду є, зокрема, ст. 121 ГПК України, яка передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

За змістом наведеної норми, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Виходячи зі змісту пункту 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9, підставою для відстрочки або розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Вищезазначені норми визначають процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. Проте, нормами чинного законодавства, зокрема Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому, суд оцінює докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і лише за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право відстрочити виконання рішення чи постанови.

Відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані докази на обґрунтування такої заяви.

Розглянувши матеріали поданої заяви та додані до неї документи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В заяву про відстрочення виконання рішення суду заявник посилається на те, що згідно з планом бюджетних видатків Головного управління Національної поліції в Полтавській області, кошти, що обліковуються за КЕКВ "2800" мають бути перераховані в органи державної виконавчої служби за виконавчими провадженнями, пов"язаними з заборгованістю перед колишніми працівниками ОВС та поліції. В обгрунтування заявлених вимог заявник надав документи (вх. № 10244 та №10245 від 18.08.2017р.), зокрема:

- Витяг з помісячного розпису асигнувань загального фонду державного бюджету Головного управління Національної поліції в Полтавській області за КЕКВ 2800 "Інші видатки" за 2017 рік;

- довідку від 17.08.2017р. за підписом начальника ОСОБА_3 в Полтавській області, відповідно до якої видатки, що вказані в позовній заяві Полтавського міського центру зайнятості, кошторисними призначеннями на 2017рік не передбачені.

Заявник зазначає, що відстрочка виконання має на меті недопущення порушень прав інших бюджетних кредиторів.

Суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 121 ГПК України недостатність бюджетного фінансування відповідача на є підставою для відстрочки виконання рішення суду, оскільки не є винятковою і не прогнозованою обставиною та в умовах фінансової кризи в країні носить загальний характер. Відсутність станом на даний час грошових коштів, достатніх для виконання рішення господарського суду не є тією виключною обставиною, яка можуть бути підставою для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення у даній справі.

Припущення відповідача про можливість виконати судове рішення до 28.12.2017р. не підтверджено заявником належними та допустимими доказами. Заявник не скористався своїм процесуальним правом та не надав жодного доказу, який би свідчив про реальну можливість погашення заборгованості в разі надання йому відстрочки.

Суду не подано доказів того, що фінансування останнього покращиться та буде здійснюватись без затримки та що відстрочення наявної у відповідача заборгованості забезпечить виконання рішення суду і у майбутньому надасть можливість заявнику акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення.

Крім того, слід зазначити, що як позивач так як і відповідач є установою, фінансування якої здійснюється з Державного бюджету України. Отже, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Верховний Суд України у п. 10 Постанови "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26 грудня 2003 року № 14 вказує, що суду у вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, керуючись особливим характером обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, суд звертає увагу, що у рішенні Європейського суду (п.37 рішення у справі "ОСОБА_2 та Палек проти України" (заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року) наголошується, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.04 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

Зі змісту ст. 121 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що Господарський процесуальний кодекс України не містить конкретних підстав та застережень відстрочки чи розстрочки, а лише встановлює критерії, що ускладнюють виконання рішення суду.

В зв'язку з тим, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33 і 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, а також той факт, що заявником не доведено винятковості обставин, об'єктивної неможливості виконати рішення суду та не надано доказів того, що фінансування заявника покращиться та буде здійснюватись без затримки, суд відмовляє у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення у справі № 917/1045/17.

Керуючись ст. ст. 43, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд, --

У Х В А Л И В :

1. У задоволенні заяви Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відстрочку виконання рішення суду у справі № 917/1045/17 відмовити.

2. Копії ухвали направити сторонам.

Суддя О.О. Ореховська