ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року Справа № 910/22888/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. головуючого (доповідач),
Нєсвєтової Н.М.,
Стратієнко Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 06.02.2017 Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017
у справі№ 910/22888/16 Господарського суду міста Києва
за позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області
ДоОСОБА_4
про розірвання договору та повернення майна,
за участю представників сторін
від позивача:Грикун В.О.,
від відповідача:ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22888/16 (суддя Босий В.П.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 (у складі колегії суддів: Суліма В.В.-головуючого, Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г.), в задоволенні позову відмовлено повністю

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16, і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судами.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін та перевіривши застосування норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що між РВ ФДМУ по Житомирській області (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) 27.02.2003 27.02.2003 укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в м. Малині, вул. Огієнка, 55, Житомирської області, посвідчений державним нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. за реєстровим № 2-272 (далі - договір) відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцеві незавершений будівництвом об'єкт державної форми власності - ливарний цех, який перебуває на балансі ВАТ "Сервіс" та знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га. Питання придбання або оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, покупець вирішує з органами місцевого самоврядування після набуття ним права власності. Відповідно до п. 1.2 договору право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

25.03.2003 продавець передав, а покупець прийняв придбане ним державне майно - незавершений будівництвом ливарний цех, який знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, що підтверджується актом приймання-передачі об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до п. 5.3 договору до обов'язків покупця відноситься зобов'язання завершити будівництво протягом 5 років.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2010 у справі № 40/167 розірвано договір та зобов'язано відповідача повернути об'єкт незавершеного будівництва -ливарний цех, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,7 га, у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області шляхом підписання між сторонами акта приймання-передавання. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 у справі № 40/167, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2011, рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2010 скасовано, і прийнято нове рішення, яким внесено зміни в абзац 1 п. 5.3 договору та викладено його в наступній редакції: "завершення будівництва протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку".

Суди дійшли до правильного висновку, що відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України зобов'язання відповідача змінилося з дати набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 у справі № 40/167.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Суди дійшли до правильного висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 та постанова Вищого господарського суду України від 09.02.2011 у справі № 40/167 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що РВ ФДМУ по Житомирській області не вжило в установленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки в АДРЕСА_1, на якій розташований спірний об'єкт незавершеного будівництва, не зверталося з поданням до органів виконавчої влади щодо відведення земельної ділянки відповідачу. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області проведено поточну перевірку виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - ливарного цеху в АДРЕСА_1, результати якої оформлено актом б/н від 27.04.2016. У вказаному акті зазначено, що умови договору покупцем не виконуються, будівництво об'єкта не завершено.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю, на думку позивача, підстав для розірвання договору та повернення майна у державну власність.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст. 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

За змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено за згодою сторін та за рішенням суду у випадках, що передбачені ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України.

Правовий механізм приватизації державного майна, в тому числі, об'єктів незавершеного будівництва, єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу регулюється спеціальними законами, зокрема, Законом України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва", Законом України "Про приватизацію державного майна" та Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Положення вказаних Законів є спеціальними, тому мають пріоритет перед загальною нормою ст. 651 Цивільного кодексу України щодо порядку та підстав розірвання договору (аналогічна правова позиція містяться в постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2016 у справі № 918/39/16).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, оформляється відповідним рішенням згідно з вимогами законодавства. У разі відсутності рішення про відведення земельної ділянки в натурі, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, за поданням органів приватизації спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його органи на місцях разом з адміністрацією підприємства, установи, організації, на балансі яких перебуває об'єкт незавершеного будівництва, у місячний строк вживають у встановленому порядку заходів щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Роботи, пов'язані з відведенням земельної ділянки, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва, та підготовкою технічної документації, необхідної для її придбання, а також оформленням державного акта на право власності на землю, виконуються за рахунок коштів, передбачених на підготовку та проведення приватизації.

Суди встановили, що документація із землеустрою в порядку ст. 186-1 Земельного кодексу України Управлінням не затверджено, відомості щодо отримання ОСОБА_4 документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою в матеріалах справи відсутні.

Протягом 2003-2016 років відповідачем неодноразово вчинялись дії з метою отримання права користування земельною ділянкою під об'єктом приватизації, в тому числі відповідач звертався до Малинського міського голови та до позивача про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки.

Відповідного до дозволу Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області не надано, станом на час вирішення спору по суті, ОСОБА_4 документів на право користування земельною ділянкою не отримано.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд правомірно не прийняв як належні доводи скаржника, що під час підписання акта приймання - передачі відповідачу передано проектно- кошторисну документацію на незавершене будівництво газоочисного відділення ливарного цеху Малинського дослідно-експерементального заводу, а саме: рішення Малинської міської ради від 10.07.1980 № 277, акт відведення земельної ділянки від 10.02.1983 та генеральний план ділянки. Для здійснення приватизації даного об'єкта відповідачу цих документів було достатньо, з огляду на наступне.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд зазначив, що долучений до апеляційної скарги акт прийому-передачі ПДК не містить підпису відповідача на додатку, тому відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не може вважатися належним та допустимим доказом.

Позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд правомірно прийняв до уваги, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, в тому числі, земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні. Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших законів України з питань приватизації. Державні органи приватизації у межах своєї компетенції, в тому числі, здійснюють продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Пунктом 12 Прикінцевих положень Земельного кодексу України (із доповненнями, внесеними згідно із Законами України від 20.12.2005 № 3235-IV,від 19.12.2006 № 489-V,від 28.12.2007 № 107-VI) передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності державні органи приватизації здійснюють розпорядження (крім відчуження земель, на яких розташовані об'єкти, що не підлягають приватизації) землями, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, а також продаж земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд правомірно погодився з висновком суду першої інстанції, що звернення ОСОБА_4 із заявами про надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації за договором є обґрунтованими.

При цьому, Київським апеляційним господарським судом зазначено, що на дату прийняття оскаржуваного рішення відповідного дозволу не надано, проект відводу не розроблено, документів на право користування земельною ділянкою відповідачем не отримано.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, п. 5.3 договору в редакції, викладеній у постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 у справі № 40/167 відповідач зобов'язаний завершити будівництво об'єкта протягом 5 років з моменту отримання права користування земельною ділянкою після встановлення меж в натурі та дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт у встановленому порядку.

Враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, виходячи з наведених норм чинного законодавства щодо строків виконання зобов'язань, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що строк виконання покупцем обов'язку за договором щодо завершення об'єкта будівництва на час звернення позивача з даним позовом до суду не настав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто зазначеною статтею передбачено, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на час звернення до суду.

При цьому, судами встановлено на час звернення позивача до суду позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту настання строку виконання відповідачем зобов'язань за договором, тому порушеного права позивача на час подання заяви та на час розгляду даної справи в суді першої інстанції не існувало, що виключає можливість задоволення позовних вимог щодо розірвання договору.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд правомірно погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо розірвання спірного договору.

Крім цього, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо повернення майна до державної власності, які є похідними, оскільки суд відмовив в задоволенні позову щодо розірвання спірного договору

Київський апеляційний господарський суд правомірно не прийняв як належні доводи скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до справи в якості третьої особи ПАТ "Малинський дослідно - експериментальний ливарно-механічний завод", виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Пунктом 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

З огляду на предмет спору, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що прийняття рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки ПАТ "Малинський дослідно - експериментальний ливарно-механічний завод".

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 Господарського суду міста Києва прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими обставинами справи. Таким чином рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 Господарського суду міста Києва підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 Господарського суду міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/22888/16 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Нєсвєтова Н.М.
Стратієнко Л.В.