КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа№ 910/49/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тарасенко К.В.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача (апелянта): Жмарьова О.М.

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас - Транс Брок" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас - Транс Брок"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Восток ЛТД"

про стягнення заборгованості у розмірі 16 928 грн. 05 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 в справі №910/49/17 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача штраф за простій у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 567 (п'ятсот шістдесят сім) грн. 11 (одинадцять) коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення 6000,00 грн. штрафу мотивовано тим, що проходження митного контролю та оформлення митної декларації у зоні митного контролю у період з 13.09.2016 по 19.09.2016 сталося з незалежних від Перевізника причин, оскільки спрацювала автоматизована система аналізу ризиками, зокрема, щодо необхідності проведення часткового митного огляду, а тому знаходження транспортного засобу НОМЕР_1/НОМЕР_4 в зоні митного контролю протягом 5 діб (по 1200грн./на день) є понаднормовим простоєм, передбаченим п.п.4.2, 4.3 Договору.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено, а саме:

- відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення 1 512 грн. вартості 6 діб стоянки на митниці з підстав недоведеності вимог позивача в цій частині, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо нарахування 3% річних та пені на вказану суму за період з 24-29.12.2016;

- відмовлено у задоволенні 7 512,00 грн. вартості послуг з декларування, з підстав неукладеності між сторонами угоди, в якій би було визначено ціну послуг, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо нарахування 3% річних на вказану суму за період з 17.12.2016 по 29.12.2016;

- відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені (за період прострочення з 23.09.2016 - 15.11.2016), інфляційних втрат (за жовтень 2016) та 3% річних (за період прострочення з 23.09.2016 - 15.11.2016), нарахованих на прострочення оплати вартості перевезення з посиланням на п. 6.5 договору, оскільки позивачем не було виставлено відповідачу рахунок - фактуру а факт розвантаження товару саме 19.09.2016 позивачем не доведено, у зв'язку з чим відсутні підстави стверджувати про наявність прострочення відповідачем оплати з перевезення.

Не погоджуючись з прийнятим по справі рішенням в частині відмовлених позовних вимог, апелянт (позивач) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в наведеній частині задовольнити. В частині стягнення з відповідача 6 000,00 грн. штрафу - апелянт просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення в частині відмови у задоволення позовних вимог порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було враховано тих обставин, що вимоги про стягнення 1 512 грн. вартості 6 діб стоянки на митниці доведені належними доказами, які наявні в матеріалах справи; вимоги про стягнення 7 512,00 грн. вартості послуг з декларування є також обґрунтованими, оскільки ціна на такі послуги сформована позивачем на рівні проаналізованих існуючих цін на ринку; вимоги про нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені заявлені у зв'язку з наявністю прострочених грошових зобов'язань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/49/17 розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді - Тарасенко К.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 18.07.2017.

17.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов письмовий відзив по справі, в якому відповідач вказував на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог - є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а в частині стягнення 6000,00 грн. - підлягає скасуванню.

18.07.2017 розгляд справи №910/49/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас - Транс Брок" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 - не відбувся, у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 розгляд справи № 910/49/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас - Транс Брок" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 призначено до розгляду на 03.08.2017.

03.08.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли заперечення на відзив відповідача, а також додаткові документи.

В судовому засіданні 03.08.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в наведеній частині задовольнити. В частині стягнення з відповідача 6 000,00 грн. штрафу - апелянт просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідач в судове засідання 03.08.2017 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження (поштові повідомлення 362 (ухвала вручена), 630 (відправлення не вручене під час доставки згідно відомостей з сайту Укрпошти)).

Згідно з ч.3 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

П.п. 3.9.1. п.п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що відповідачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Позивачем у позові позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.08.2016 між ТОВ"Агро-Восток ЛТД" (Замовник) та ТОВ "Ас- Транс Брок" (перевізник) було укладено договір-заявку на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а перевізник приймає на себе перевезення чи організацію перевезення вантажу автомобільним транспортом від свого імені, але за дорученням замовника та рахунок останнього. Як зазначав позивач, відповідач не забезпечив усі документи для митного оформлення, у зв'язку з чим перевізник був змушений розмістити автомобіль з вантажем у зоні митного контролю на стоянці ПАТ "Київська виробнича компанія "Рапід", внаслідок чого позивач поніс витрати пов'язані, зокрема, з оплатою охорони та автостоянки на митниці, штрафу за простій. Таким чином, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просив суд стягнути з ТОВ "Агро - Восток ЛТД" 1 512 грн. 00 коп. за послуги охорони та автостоянки на митниці, інфляційні за прострочення оплати перевезення у розмірі 728 грн. 00 грн., 3% річних за прострочення оплати перевезення у розмірі 115 грн. 40 коп., пеню за прострочення оплати перевезення у розмірі 1077 грн. 04 коп., 3 % річних за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 00 грн. 62 коп., пеню за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 05 грн. 80 коп., штраф за простій у розмірі 6 000 грн. 00 коп., плату за митне оформлення вантажу у розмірі 7 512 грн. 00 коп., 3% річних за прострочення оплати за митне оформлення вантажу у розмірі 08 грн. 02 коп.

Відповідач в обґрунтування заперечень позовних вимог посилався на те, що факт простою з вини відповідача не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому підстави для сплати штрафу в сумі 6000,00 грн. - відсутні, як відсутні і правові підстави для стягнення 1 520,00 грн. послуг з охорони та автостоянки, атакож нараховані на них 3% річних та пеня. Крім того, відповідач наголошував на тому, що відсутні і обумовлені ст. 625 Цивільного кодексу України підстави для стягнення пені (за період прострочення з 23.09.2016 - 15.11.2016), інфляційних втрат (за жовтень 2016) та 3% річних (за період прострочення з 23.09.2016 - 15.11.2016), нарахованих на прострочення оплати вартості перевезення, оскільки умовою оплати послуг з перевезення згідно договору - є виставлення рахунку - фактури, який позивачем виставлено не було. Крім того, в обґрунтування заперечень вимоги про стягнення 7 512,00 грн. вартості послуг з митного оформлення вантажу відповідач посилався на відсутність укладеного між сторонами договору на надання таких послуг, і відповідно, відсутність узгодженої між сторонами ціни таких послуг, що виключає і нарахування 3% річних за її прострочення.

Матеріалами справи підтверджується, що 29.08.2016 між ТОВ "Агро-Восток ЛТД" (Замовник) та ТОВ "Ас- Транс Брок" (Перевізник) було укладено Договір-заявку на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні, умовами якого передбачено, що замовник доручає, а перевізник приймає на себе перевезення чи організацію перевезення вантажу автомобільним транспортом від свого імені, але за дорученням замовника та рахунок останнього, а саме:

По маршруту: м. Іваново (Росія) - Київ (Україна)

Для перевезення вантажу: Тканина в рулонах

Дата та час завантаження: 08.09.2016

Потрібна документація: 2 комплекти СМР

Адреса завантаження: Росія. Іванівська обл., Іваново, вул. Свободна 2, ТОВ Крайтекс,

вул. Дзержинського 55, ТОВ Фабрикант

Дата та час розвантаження: 13.09.2016

Адреса розвантаження: м. Київ

Вартість фрахту: 26 000, 00 грн.

Порядок та форма оплати: по перерахунку після розвантаження 1-3 дня

Нормативний час на навантажувально-розвантажувальні роботи та митне оформлення: 48 год Росія, 48 год Україна.

Автомобіль: марка "Вольво", державний номер НОМЕР_1, П/п НОМЕР_4, об'ємом 86 м.куб., для перевезення вантажу вагою 20000 кг.

Водій: ОСОБА_3

Відповідно до п. 4.1. договору, замовник зобов'язується передати перевізнику всі необхідні товаросупровідні та митні документи, які необхідні перевізнику для виконання своїх зобов'язань за договором, належного перевезення вантажів замовника, митного оформлення та/або перевідправлення вантажу відповідно до вимог митного законодавства.

Згідно з п. 4.2 договору, замовник зобов'язаний оплатити час простою транспортного засобу перевізника у разі перевищення (порушення) нормативних строків 1 200, 00 грн. за кожну понаднормативну добу.

При виконанні міжнародних перевезень замовник зобов'язаний забезпечити проведення процедури завантаження/розвантаження транспортних засобів та митного оформлення вантажу, що провозиться протягом 48 годин на території країн СНД і 48 годин на території іноземних держав (п. 4.3. договору).

Пунктом 4.7. договору передбачено, що при виконанні міжнародних перевезень замовник зобов'язаний вирішувати всі питання, що виникають у процесі перевезення, пов'язані з недостатньою кількістю документів або вказівкою недостовірних даних у супровідних документах з різними державними прикордонними, митними органами країн відправника, одержувача і транзиту вантажу власними силами і за свій рахунок і, враховуючи специфіку вантажу, що перевозиться, вжити всіх можливих заходів для забезпечення безперешкодного перетину автотранспортним засобом пунктів пропуску через кордони країн маршруту.

За умовами п. 4.8. договору замовник зобов'язується своєчасно здійснювати оплату послуг перевізника, а також оплату (штрафів) за простій у відповідності з пунктами 4.1.4., 4.1.6. цього договору, надавати оригінали документів (заявки, доповнення до них та інші документи, які бути направлені за допомогою факсимільного зв'язку або по електронній пошті і акцептовані перевізником) у розумний строк, який для цілей цього договору не може перевищувати 5 робочих днів, з урахуванням святкових днів за законодавством України.

Пунктом 5.3 догвору визначено, що перевізник зобов'язаний контролювати силами водія транспортного засобу процесс навантаження (розвантаження), включаючи перерахунок вантажих місць, перевірку зовнішнього стану упаковки, порядок навантаження (розвантаження).

Пунктом 5.5 договору визначено, що перевізник зобов'язаний доставити ввірений замовником вантаж у вказаний пункт призначення і здати його уповноваженій особі згідно товаротранспортної накладної і переданим на місці навантаження та митного оформлення документами.

У відповідності до п. 5.8. договору перевізник зобов'язаний надати замовнику всі документи, що підтверджують факт затримки транспортного засобу в дорозі, простоїв у відправника (одержувача) вантажу, на митницях країн транзиту і т.п. Під документами, що підтверджують факт простою розуміються стоянкові або інші документи, які підтверджують факт простою.

Вартість послуг перевізника визначається в кожній конкретній заявці на перевезення. (п.6.1 Договору)

Згідно з п. 6.3. договору підставою для оплати за автоперевезення є рахунок перевізника та СМR - накладна або товарно-транспортна накладна. Дані документи передаються перевізником замовнику факсом, а потім при необхідності перевізник передає замовнику їх оригінали, якщо інше не передбачено в заявці.

Розрахунок за виниклі додаткові витрати перевізника (штраф за перевантаження, що виникла через невизначену або невірну вказану в замовлені та супровідних документах вагу вантажу, наявність наднормативних простоїв під завантаженням/вивантаженням, штраф за скасування завантаження і т.п.) проводяться замовником на підставі підтверджуючих документів та відповідного рахунку (п. 6.4. договору).

Пунктом 6.5. договору передбачено, що оплата за перевезення проводиться замовником не пізніше 5 банківських днів з дати виставлення рахунку, при цьому датою виставлення рахунку є дата рахунку. Вказаний в цьому пункті термін може бути змінений за згодою сторін у кожному окремому випадку і вказаний в заявці на перевезення вантажу. Сторони погодилися з тим, що максимальний термін для розрахунків за послуги перевізника не може перевищувати 10 банківських днів.

Відповідно до п. 6.7. договору розрахунки за виконані перевезення проводяться між замовником та перевізником за кожне окреме перевезення за узгодженими ставками. Усі банківські збори сплачуються за рахунок сторони, що здійснює платіж, при цьому, сума платежу, яка повинна надійти на рахунок одержувача платежу не може бути менше узгодженої ціни, встановленого штрафу або пені, а також вартості простою або інших зобов'язань, які відповідно до цього договору повинні бути виконані в повному обсязі. У разі надходження грошових коштів у розмірі менше зазначеної в рахунок, то перевізник має право нарахувати пеню на суму, яка не надійшла в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення платежу, починаючи з дати настання відповідного зобов'язання.

Згідно з п. 6.9 договору у випадку не оплати рахунку у вказаний термін замовник сплачує перевізнику пеню в розмірі 0,1 % від суми фрахту (вартості перевезення, згідно заявки) за кожний день прострочення. Датою платежу вважається дата надходження грошових коштів на рахунок перевізника.

Даний договір набуває чинності в моменту його підписання і діє до 31.12.2018 року. У разі якщо за 30 днів до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення цього договору, то цей договір вважається продовженим на невизначений строк (п. 9.1. договору).

Внаслідок укладення Договору-заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність",транспортно-експедиторська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання різних форм власності, які для виконання доручень клієнтів чи відповідно до технологій роботи можуть мати: склади, різні види транспортних засобів, контейнери, виробничі приміщення тощо. Експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України. Транспортно-експедиторську діяльність можуть здійснювати як спеціалізовані підприємства (організації), так і інші суб'єкти господарювання.

Статтею 919 Цивільного кодексу України визначено, що перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Згідно зі статтею 920 вказаного кодексу, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з приписами ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору-заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, ТОВ "Ас-Транс Брок" були надані транспортно - експедиційні послуги, а замовником ТОВ "Агро-Восток ЛТД" в свою чергу були прийняті такі послуги: м/н транспорті послуги від місця завантаження за межами митної території України до кордону України - 14 000 грн. 00 коп.; м/н транспортні послуги від кордону України до місця розвантаження на території України - 7 950 грн. 00 коп., експедиційні послуги по рейсу а/м НОМЕР_1/НОМЕР_4 Росія м. Іваново - Україна м. Київ - 2 541 грн. 67 коп., а загалом на суму в розмірі 25 000 грн. 00 коп., що підтверджується Актом здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000659 від 20.09.2016, який підписано представниками позивача та відповідача, а також посвідчено печатками товариств.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний Акт здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000659 від 20.09.2016 на суму 25 000,00 грн., який підписано представниками позивача та відповідача, а також посвідчено печатками товариств - є належним та допустимим доказом надання позивачем та прийняття відповідачем транспортно - експедиційних послуг на суму 25 000,00 грн. за договором - заявкою.

Згідно міжнародної вантажно-митної декларації (CMR) 379614, в графі № 2 «одержувач» зазначено ТОВ «Агро-Восток ЛТД», і відмітка ТОВ «Агро-Восток ЛТД» про отримання товару 20.09.2016 за вказаною міжнародною товарно - траспортною накладною міститься також в графі 24, що посвідчено печаткою відповідача; крім того, зазначена накладна містить відбитки перетину кордону, митного контролю, печатки перевізника,тощо.

Згідно міжнародної вантажно-митної декларації (CMR) 380540, в графі № 2 «одержувач» зазначено ТОВ «Агро-Восток ЛТД», і відмітка ТОВ «Агро-Восток ЛТД» про отримання товару 20.09.2016 за вказаною міжнародною товарно - траспортною накладною міститься також в графі 24, що посвідчено печаткою відповідача; крім того, зазначена накладна містить відбитки перетину кордону, митного контролю, печатки перевізника,тощо.

Крім того, позивачем для долучення до матеріалів справи надано копії документів в підтвердженя організацію ним перевезення вантажу на виконання замовлення відповідача:

- копію договору № 05/09/2016 від 05.09.2016, укладеного між ТОВ "Ас- Транс Брок" (експедитор-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (експедитор-2) на транспортно-експедиційне обслуговування, відповідно до якого експедитор, діючи від імені та за дорученням замовника залучає перевізника для доставки вантажу замовника, а перевізник зобов'язується доставити заявлений експедитором вантаж і видати його особі, яка має право на отримання вантажу;

- заявки № 5427 від 05.09.2016 та № 5463 від 05.09.2016, згідно яких експедитором-2 ФОП ОСОБА_4 були надані послуги з організації транспортних перевезень, а саме транспортні послуги за маршрутом м. Іваново (Росія) - Троєбортне - Бачевськ, п/п Троєбортне - Бачевськ - м. Київ (Україна), а також експедиційні послуги, що підтверджується Актами виконаних робіт (послуг) № 2009/01 від 20.09.2016 та № 2009/02 від 20.09.2016, які підписані ТОВ "Ас- Транс Брок" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та скріплені їх печатками;

- договір № 011116/Д-01 перевезення вантажу автомобільним транспортом від 01.11.2016, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 щодо надання послуг з перевезення;

- акти виконаних робіт (послуг) № 2009/01 від 20.09.2016 на суму 3 950,00 грн. та № 2009/02 від 20.09.2016 на суму 3 950,00 грн. підписані між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5,

Як свідчать матеріали справи та що не заперечувалось сторонами, банківською випискою по рахунку ТОВ "Ас- Транс Брок" з 16.11.2016 року до 16.11.2016 року № 900 підтверджується перерахування відповідачем на користь позивача 26 000,00 грн. з призначенням платежу «оплата за транспортно-екпедиційні послуги зг.рах № СФ-0000659 від 20.09.16».

При цьому, дослідивши рахунок - фактуру № СФ-0000659 від 20.09.2016, суд апеляційної інстанції встановив, що в ньому зазначені наступі послуги до оплати: м/н транспорті послуги від місця завантаження за межами митної території України до кордону України - 14 000 грн. 00 коп.; м/н транспортні послуги від кордону України до місця розвантаження на території України - 7 950 грн. 00 коп., експедиційні послуги по рейсу а/м НОМЕР_1/НОМЕР_4 Росія м. Іваново - Україна м. Київ- 2 541 грн. 67 коп., а загалом на суму в розмірі 25 000 грн. 00 коп.

24.11.2016 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу № 24/11/16 від 24.11.2016, в якій зазначено, що перевезення виконувалося згідно з СМR А № 380540, А № 379614, відповідно до відміток у транспортних документах вантаж прибув на Київську митницю 13.09.2016. У зв'язку з тим, що замовник не зміг своєчасно оформити митні документи, автомобіль з вантажем перебував на території митниці з 13.09.2016 по 19.09.2016 включно, всього 7 діб, що підтверджується актом виконаних робіт № 5713 від 19.09.2016 від ПАТ "Київська виробнича компанія "Рапід", понаднормативний простій склав 5 діб. Також, позивач зазначив, що відповідач не розрахувався за охорону авто з вантажем та стоянку в зоні митного контролю та не сплатив штраф за простій. Крім того, позивач просив відповідача підписати та повернути договір про надання послуг декларування, акт звіряння розрахунків, акт простою та акти виконаних робіт, що є додатками до даного листа. Також, на адресу Відповідача були направлені рахунок - фактура №СФ-0000657 від 19.09.2016 р., копія рахунку №РА004145 від 19.09.2016 р. ПАТ "КВК "Рапід", копія акту №5713 від 19.09.2016 р. ПАТ "КВК "Рапід", рахунок - фактура №СФ-0000659 від 20.09.2016 р., акт виконаних робіт №ОУ-000659 від 20.09.2016 р., рахунок - фактура №СФ-0000660 від 20.09.2016 р., акт виконаних робіт №ОУ-000660 від 20.09.2016 р., рахунок - фактура №СФ-000663 від 19.09.2016 р., акт виконаних робіт №ОУ-000663 від 19.09.2016 р., акт звірки взаєморозрахунків. Даний лист був отриманий відповідачем 09.12.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як зазначав позивач у позові, відповідач виконав грошові зобов'язання з оплати наданих послуг з перевезення вантажу з порушенням строків, встановлених Договором-заявкою на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за прострочення оплати перевезення у розмірі 728 грн. 00 грн. (за жовтень 2016 року), 3% річних за прострочення оплати перевезення у розмірі 115 грн. 40 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016), пеню за прострочення оплати перевезення у розмірі 1077 грн. 04 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенін вимог в цій частині виходив з наступного.

Відповідно до п. 6.3. договору підставою для оплати за автоперевезення є рахунок перевізника та СМR - накладна або товарно-транспортна накладна. Дані документи передаються перевізником замовнику факсом, а потім при необхідності перевізник передає замовнику їх оригінали, якщо інше не передбачено в заявці.

Пунктом 6.5. договору оплата за перевезення проводиться замовником не пізніше 5 банківських днів з дати виставлення рахунку, при цьому датою виставлення рахунку є дата рахунку. Вказаний в цьому пункті термін може бути змінений за згодою сторін у кожному окремому випадку і вказаний в заявці на перевезення вантажу. Сторони погодилися з тим, що максимальний термін для розрахунків за послуги перевізника не може перевищувати 10 банківських днів.

За умовами п.6.5 Договору-заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016 строк виконання відповідачем його грошових зобов'язань щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажу пов'язаний з вчиненням позивачем відповідних дій - виставлення рахунку, оскільки саме з дати виставлення рахунку проводиться оплата за перевезення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази одержання відповідачем вантажу, які відсутні і докази виставлення/направлення відповідачу рахунків на оплату послуг з перевезення, а враховуючи те, що підставою оплати наданих послуг з перевезення є саме рахунок перевізника, а тому доводи позивача щодо прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань з оплати послуг перевезення суд першої інстанції не прийняв до уваги та відмовив у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення оплати перевезення у розмірі 728 грн. 00 грн. (за жовтень 2016 року), 3% річних за прострочення оплати перевезення у розмірі 115 грн. 40 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016), пеню за прострочення оплати перевезення у розмірі 1077 грн. 04 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016). Суд першої інстанції вказав, що матеріалами справи не підтверджується наявність прострочки відповідача з оплати за надані послуги з перевезення й застосування до останнього положень статті 625 Цивільного кодексу України та п.6.9 Договору.

Проте, суд апеляційної інстанції, здійснивши перегляд справи в апеляційному порядку, дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції в наведеній частині не відповідають обставинам справи, з неповним з'ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням наорм матеріального права, що згідно з п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні стягнення інфляційних втрат за прострочення оплати перевезення у розмірі 728 грн. 00 грн. (за жовтень 2016 року), 3% річних за прострочення оплати перевезення у розмірі 115 грн. 40 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016), пеню за прострочення оплати перевезення у розмірі 1077 грн. 04 коп. (за період з 23.09.2016 - 15.11.2016) та прийняття в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Пунктом 5.3 договору визначено, що перевізник зобов'язаний контролювати силами водія транспортного засобу процесс навантаження (розвантаження), включаючи перерахунок вантажих місць, перевірку зовнішнього стану упаковки, порядок навантаження (розвантаження).

Пунктом 5.5 договору визначено, що перевізник зобов'язаний доставити ввірений замовником вантаж у вказаний пункт призначення і здати його уповноваженій особі згідно товаротранспортної накладної і переданим на місці навантаження та митного оформлення документами.

Пунктом 6.5. договору оплата за перевезення проводиться замовником не пізніше 5 банківських днів з дати виставлення рахунку, при цьому датою виставлення рахунку є дата рахунку. Вказаний в цьому пункті термін може бути змінений за згодою сторін у кожному окремому випадку і вказаний в заявці на перевезення вантажу. Сторони погодилися з тим, що максимальний термін для розрахунків за послуги перевізника не може перевищувати 10 банківських днів.

За умовами п.6.5 Договору-заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016 строк виконання відповідачем його грошових зобов'язань щодо оплати наданих послуг з перевезення вантажу пов'язаний з вчиненням позивачем відповідних дій - виставлення рахунку, оскільки саме з дати виставлення рахунку проводиться оплата за перевезення.

При цьому, умови договору-заявки щодо здійснення розрахунку за поставлений товар були кронкретизовані сторонами у пункті 1.1 договору шляхом викладення тексту конкретизованої заявки на перевезення, в якій в графі «Порядок та форма оплати» зазначено: по перерахунку після розвантаження 1-3 дня, що узгоджується і з пунктами 5.3, п. 5.5 договору, згідно яких, в сукупності, оплата проводиться відповідачем позивачу після факту розвантаження товару, з граничним строком виконання оплати - 3 дні після розвантаження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції вище:

- згідно міжнародної вантажно-митної декларації (CMR) 379614 в графі № 2 «одержувач» зазначено ТОВ «Агро-Восток ЛТД», і відмітка ТОВ «Агро-Восток ЛТД» про отримання товару 20.09.2016 за вказаною міжнародною товарно - траспортною накладною міститься також в графі 24, що посвідчено печаткою відповідача; крім того, зазначена накладна містить відбитки перетину кордону, митного контролю, печатки перевізника,тощо;

- згідно міжнародної вантажно-митної декларації (CMR) 380540 в графі № 2 «одержувач» зазначено ТОВ «Агро-Восток ЛТД», і відмітка ТОВ «Агро-Восток ЛТД» про отримання товару 20.09.2016 за вказаною міжнародною товарно - траспортною накладною міститься також в графі 24, що посвідчено печаткою відповідача; крім того, зазначена накладна містить відбитки перетину кордону, митного контролю, печатки перевізника,тощо.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що подані позивачем документи в підтвердженя організації ним перевезення вантажу на виконання замовлення відповідача, стосуються правовідносин між позивачем і вказаними у них особами, і жодним чином не впливають на правовідносини між позивачем та відповідачем згідно умов укладеного між ними договору - заявки від 29.08.2016.

Таким чином, дослідивши умови укладеного догвору-заявки та первинні документи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем було виконано умови договору - заявки від 28.09.2016 щодо надання траснпортно - експедиційних послуг з перевезення вантажу, про що свідчать зокрема вантажно-митні декларації (CMR) 379614 та (CMR) 380540 (зокрема відмітки відповідача в графах 24 щодо одержання вантажу), а також Акт здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000659 від 20.09.2016 на суму 25 000,00 грн., який підписано представниками позивача та відповідача, а також посвідчено печатками товариств.

При цьому, суд апеляційної істанції, дослідивши вказані документи, дійшов висновку, що вартість наданих позивачем та прийнятих відповідачем транспортно - експедиційних послуг складає 25 000,00 грн., оскільки на вказану суму між сторонами підписано двосторонній акт без будь-яких зауважень та заперечень, а доставка вантажу до місця призначення і здача його отримувачу (відповідачу) 20.09.2016 підтверджується відмітками в графах 24 CMR.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи пункт 1.1 договору, в якому сторони шляхом викладення тексту конкретизованої заявки на перевезення в графі «Порядок та форма оплати» узгоджено: «по перерахунку після розвантаження 1-3 дня», і що узгоджується і з пунктами 5.3, п. 5.5 договору, згідно яких, в сукупності, оплата проводиться відповідачем позивачу після факту розвантаження товару, з граничним строком виконання оплати - 3 дні після розвантаження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача 21.09.2016 (з урахуванням дати графи 24 CMR) виник обов'язок з оплати вартості наданих позивачем послуг на узгоджену двосторонньо суму (25 000,00 грн. згідно Акту здачі - прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000659 від 20.09.2016), строк виконання якого сплив 23.09.2016.

Крім того, суд апеляційнї інстанції дійшов висновку, що факт невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов'язку оплатити послуги, надані позивачем, оскільки за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. При цьому, платіжні реквізити сторін наведені як в договорі, так і у рахунку - фактурі № СФ-0000659 від 20.09.2016. Також, суд апеляційної інстанції наголошує, що ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 у справі № 37/405).

Таким чином, оскільки відповідачем було здійснено оплату наданих позивачем послуг згідно договору - заявки від 29.08.2016 лише 16.11.2016, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в період з 24.09.2016 по 15.11.2016 відбувалось прострочення відповідачем свого грошового зобов'язання перед відповідачем на узгоджену сторонами суму у розмірі 25 000,00 грн., що згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, а згідно з п. 6.7 договору-заявки, ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. 230 ч. 1 Господарського кодексу України - застосування штрафної санкції у вигляді пені.

Щодо розміру пені, суд апеляційної інстанції вважає, що її нарахування має здійснюватись виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 N 14).

Згідно розрахунку суду апеляційної інстанції щодо нарахування на прострочене відповідачем грошове зобов'язання 25 000,00 грн. за загальний період з 24.09.2016 по 15.11.2016:

- розмір інфляційних втрат за період з 24.09.2016 по 15.11.2016 (з урахуванням викладеного у листі Верховного Суду України «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» N 62-97р від 03.04.97) складає 700,000 грн.;

- розмір 3% річних складає 108,61 грн. (25 000,00 грн.х3%х53 дні прострочення/366 (2016 високосний рік));

- розмір пені складає 1060,11 грн. (696,72 грн. (25000,00 грн. 30% (розмір облікової ставки 15% в період з 24.09.2016 по 27.10.2016)х 34 дні (з 24.09.2016 по 27.10.2016)/366)) + 363,39 грн. ((25000,00 грн. 28% (розмір облікової ставки 14% в період з 28.10.2016 по 15.11.2016)х 19 днів (з 28.10.2016 по 15.11.2016)/366)).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 700,00 грн., 3% річних в сумі 108,61 грн. та 1060,11 грн. пені, нараховані за прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед позивачем саме на двосторонньо узгоджену сторонами суму у розмірі 25 000,00 грн. за за загальний період прострочення з 24.09.2016 по 15.11.2016. В решті позовних вимог позивача в частині відповідних нарахувань за прострочення оплати основного грошвого зобов'язання, за наслідками апеляційного перегляду, слід відмовити за їх безпідставністю.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат з охорони автомобіля з вантажем та автостоянки в зоні митного контролю у розмірі 1512 грн. 00 коп., 3 % річних за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 00 грн. 62 коп., пеню за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 05 грн. 80 коп.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги в наведеній частині, позивач вказував, що відповідачем не було забезпечено наявність усіх документів для митного оформлення, а тому перевізник був змушений розмістити автомобіль з вантажем у зоні митного контролю на стоянці ПАТ "Київська виробнича компанія "Рапід", внаслідок чого позивач поніс витрати, пов'язані з оплатою охорони та автостоянки на митниці у розмірі 1 512 00 грн. 00 коп.

На підтвердження доказів понесення витрат з охорони автомобіля з вантажем та автостоянки в зоні митного контролю на суму в розмірі 1 512 грн. 00 коп. позивачем надано рахунок - фактуру №РА004145 від 19.09.2016 року на суму 1 512 грн. 00 коп., виставлений ПАТ "Київська виробнича компанія "Рапід", який був сплачений позивачем 19.09.2016, що підтверджується випискою по рахунку Позивача, та Акт виконаних робіт (надання послуг) №5713 від 19.09.2016 на суму 1512 грн. 00 коп. між Публічним акціонерним товариством "Київська виробнича компанія "Рапід" та ТОВ "Ас - Транс Брок".

Суд апеляційної інстанції, оцінивши подані документи, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у наведеній частині з огляду на те, що Акт виконаних робіт (надання послуг) №5713 від 19.09.2016 р. на суму 1512 грн. 00 коп. не може бути прийнятий в якості належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження виконання умов саме Договору - заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, який визначений в якості підстави позову, оскільки підставою у вказаному Акті визначений договір №ЗП/216 від 30.05.2016. Крім того, з Акту виконаних робіт (надання послуг) №5713 від 19.09.2016 на суму 1512 грн. 00 коп. неможливо встановити який саме автомобіль здійснив заїзд та стоянку у період з 13.09-19.09.2016, оскільки не зазначено марку, реєстраційний номер такого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", клієнт зобов'язаний своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов'язків за договором транспортного експедирування, а також документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу.

Клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що понесені ним витрати у розмірі 1 512 грн. 00 коп. були здійснені саме в інтересах ТОВ "Агро - Восток ЛТД" при виконанні умов Договору - - заявки на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення витрат з охорони автомобіля з вантажем та автостоянки в зоні митного контролю у розмірі 1512 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають.

Крм того, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 00 грн. 62 коп., пені за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 05 грн. 80 коп., оскільки позивачем не доведено як наявність грошового зобов'язання відповідача перед позивачем на відповідну суму у розмірі 1 512,00 грн., і відповідно, його прострочення, що виключає застосування відповідальності у вигляді 3% річних згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України та застосування штрафної санкції у вигляді пені згідно з ст. 230 Господарського кодекус України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також, ТОВ "Ас - Транс Брок" просило у позові стягнути з ТОВ "Агро - Восток ЛТД" штраф за простій у розмірі 6 000 грн. 00 коп., і вимоги позивача в цій частині були задоволені судом першої інстанції, і з висновком якого суд апеляційної погоджується з огляду на наступне.

Згідно з п. 4.2 договору замовник зобов'язаний оплатити час простою транспортного засобу перевізника у разі перевищення (порушення) нормативних строків 1 200,00 грн. за кожну понаднормативну добу.

При виконанні міжнародних перевезень замовник зобов'язаний забезпечити проведення процедури завантаження/розвантаження транспортних засобів та митного оформлення вантажу, що провозиться протягом 48 годин на території країн СНД і 48 годин на території іноземних держав (п. 4.3. договору).

Відповідно до п. 4.8 договору, замовник зобов'язується своєчасно здійснювати оплату послуг перевізника, а також оплату (штрафів) за простій у відповідності з пунктами 4.1.4., 4.1.6. цього договору, надавати оригінали документів (заявки, доповнення до них та інші документи, які бути направлені за допомогою факсимільного зв'язку або по електронній пошті і акцептовані перевізником) у розумний строк, який для цілей цього договору не може перевищувати 5 робочих днів, з урахуванням святкових днів за законодавством України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що дійсно Договір-заявка на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, укладений між позивачем та відповідачем, взагалі не містить п.п. 4.1.4., 4.1.6, а тому до даних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення 4.2, 4.3 Договору.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", клієнт зобов'язаний своєчасно надати експедитору повну, точну і достовірну інформацію щодо найменування, кількості, якості та інших характеристик вантажу, його властивостей, умов його перевезення, іншу інформацію, необхідну для виконання експедитором своїх обов'язків за договором транспортного експедирування, а також документи, що стосуються вантажу, які потрібні для здійснення митного, санітарного та інших видів державного контролю і нагляду, забезпечення безпечних умов перевезення вантажу.

Клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 зобов'язано Київську міську митницю ДФС надати письмову довідку про те, коли автомобіль, державний номер НОМЕР_2, причіп ВВ6740ХТ, прибув до зони митного контролю Київської митниці, і з яких причини митні процедури щодо вантажу, перевезеного згідно міжнародних вантажним накладних А№380540 та А№379614, не було завершено в день прибуття.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції, Київська міська митниця ДФС повідомила, що в зону митного контролю митного поста "Східний" надійшов автомобільний НОМЕР_3/НОМЕР_4 09.09.2016 року, 13.09.2016 року митним брокером ТОВ "Ас - Транс Брок" подано 2 електронні декларації, по цим митним деклараціям спрацювала автоматизована система аналізу ризиками, зокрема, щодо необхідності проведення часткового митного огляду. Дозвіл на випуск із зони митного контролю транспортного засобу було надано 19.09.2016.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проходження митного контролю та оформлення митної декларації у зоні митного контролю у період з 13.09.2016 по 19.09.2016 сталося з незалежних від перевізника причин, оскільки спрацювала автоматизована система аналізу ризиками, зокрема, щодо необхідності проведення часткового митного огляду, знаходження транспортного засобу НОМЕР_1/НОМЕР_4 в зоні митного контролю протягом 5 діб є понаднормовим простоєм, передбаченим п.п.4.2, 4.3 Договору (7 діб - 48 годин, що складає 2 доби).

У відповідності до ст.311 Господарського кодексу України та ст.916 Цивільного кодексу України, плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства та за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції в порядку перегляду справи в апеляційному порядку дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ "Ас - Транс Брок" в частині стягнення з ТОВ "Агро - Восток ЛТД" штрафу за простій у розмірі 6 000 грн. 00 коп. (5*1200 грн. = 6 000 грн. 00 коп.) - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У зв'язку з наведеним, підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення у наведеній частині - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Також, у позові позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача плату за митне оформлення вантажу у розмірі 7 512 грн. 00 коп. та 3% річних за прострочення оплати за митне оформлення вантажу у розмірі 08 грн. 02 коп. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні у наведних вимогах позивача було відмовлено, і з висновком якого суд апеляційної погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п.4.3 Договору при виконанні міжнародних перевезень Замовник зобов'язаний забезпечити проведення процедури завантаження/розвантаження транспортних засобів та митного оформлення вантажу, що провозиться протягом 48 годин на території країн СНД і 48 годин на території іноземних держав.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, митне оформлення товарів, що перевозились транспортним засобом НОМЕР_1/НОМЕР_4, було здійснене ТОВ "Ас - Транс Брок", що підтверджується митними електронними деклараціями № 100260004/2016/217979, № 100260004/2016/217990, № 100260004/2016/600705, № 100260004/2016/600510, в яких декларантом зазначено саме ТОВ "Ас - Транс Брок".

Як на підставу стягнення з відповідача плати за митне оформлення вантажу у розмірі 7 512 грн. 00 коп. позивач посилається на Договір № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016, відповідно до якого позивач зобов'язується від імені та за рахунок відповідача та за обумовлену плату і в обумовлений строк проводити декларування товарів а транспортних засобів відповідача, що переміщуються через митний кордон України, та їх оформлення у митниці, а також надавати інші, пов'язані із зовнішньоекономічною діяльністю довірителя. Додатком №1 від 19.09.2016 року до вказаного Договору є розрахунок вартості послуг з розмитнення товарів на загальну суму в розмірі 7 512 грн. 00 коп.

Дослідивши наведений договір № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведений правочин підписано зі сторони позивача та посвідчено печаткою зі сторои позивача. Відповідачем вказаний договір не підписано і печаткою відповідача не посвідчено. Доказів протилежного не було надано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах,телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. (стаття 180 Господарського кодексу України).

З огляду на викладені приписи чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надана позивачем копія Договору № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016 не містить підпису уповноваженої особи відповідача і не скріплена печаткою підприємства відповідача, при цьому відповідач заперечує факт наявності волі у останнього на укладення відповідного договору, у зв'язку з чим Договір № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016 - не є укладеним між сторонамив розумінні ст. 181 Господарського кодексу України, а тому не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції як підстава виникнення у сторін прав та обов'язків в розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України в контексті спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що стягнення 7 512,00 грн. вартості послуг з декларування є також обґрунтованими, оскільки ціна на такі послуги сформована позивачем на рівні проаналізованих існуючих цін на ринку - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

Статтею 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування (ч. 1). Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (ч. 2). Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни (ч. 3).

Згідно з статтею 190 Господарського кодексу України, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни (ч. 1). Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання (ч. 2).

Стаття 191 Господарського кодексу України визначає, що державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ч. 1). Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення" (ч. 2). Державні регульовані ціни встановлюються на бланки документів, у тому числі суворого обліку, які використовуються органами виконавчої влади, іншими державними органами для оформлення результатів надання адміністративних послуг (крім власних бланків цих органів), відповідно до закону (ч. 3).

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 3 статті 189 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. При цьому, ціни на надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів - не відноситься до державних регульованих цін, а отже, є вільними, тобто такими, які узгоджуються сторонами, і позивач та відповідач, як суб'єкти господарювання на діяльність яких не поширюється обов'язок встановлення державних регульованих цін на певні послуги, самостійно за двосторонньою згодою у відповідності до ст. 181 Господарського кодексу України мають встановити у встановленому порядку (або у спрощений спосіб або внаслідок укладення певного правочину) вільну ціну на певні послуги.

Також, апеляційний суд зазначає, що визначення поняття «звичайна ціна» міститься у Податковому кодексі України, а саме у п. 14.1.71 ст. 14, згідно якого звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Також, пунктом 14.1.219 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах;

Тобто, у даному випадку, звичайна ринкова ціна є ціна, яку сторони узгодили у правочині, що є їхнім правом як суб'єктів господарювання, діяльність яких по встановленню між собою ціни не регулюється державою і є їхнім конституційно гарантованим правом на здійснення підприємницької діяльності, а отже, саме у випадку узгодження сторонами у договорі ціни, остання і буде вважатись звичайною ринковою ціною на певний вид послуг. Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції вище, оскільки Договір № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016 - не є укладеним між сторонамив розумінні ст. 181 Господарського кодексу України (ні у письмовому вигляді, ні в спрощений спосіб), а тому між сторонами у встановлений законом спосіб не узгоджено істотної умови договору як ціна, і визначення такої позивачем самостійно - суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства.

Крім того, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог і заперечень, не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що відповідач своїми діями вчинив замовлення та прийняття від позивача послуг з відповідного митного оформлення вантажу, а наявний матеріалах справи рахунок- фактура №СФ-0000657 від 19.09.2016 не приймається судом апеляційної істанції в якості такого доказу, оскільки рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, проте, вказаний документ не посвідчує волю сторін щодо укладення відповідного правочину, як не свідчить і про факт замовлення, надання і прийняття послуг на заявлену до стягнення суму.

При цьому, надані позивачем Акти здачі - прийняття робіт (надання послуг), складені між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮНІСПАН", Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕДВАНС ГРУПП", Товариством з обмеженою відповідальністю "КОНТЕНТ В", Приватним підприємством "Єдина мережа" - не є належним та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального одексу України виникнення саме у відповідача перед позивачем зобов'ящанян з оплати відповідних послуг на заявлену до стягнення суму в контексті спірних правовідносин сторін. Суд апеляцйной інстанції наголошує, що зазначені акти свідчать про певні правовідносини між позивачем та наведеними у них товариствами.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем визначений в якості підстави позову Договір-заявка на надання транспортно-експедиційних послуг при перевезеннях вантажів у міжнародному автомобільному сполученні від 29.08.2016, яким не узгоджено сторонами обов'язок відповідача по відшкодуванню витрат за митне оформлення товарів. В той же час, Договір № 01/09/16 доручення про надання послуг з декларування товарів та транспортних засобів від 01.09.2016 не визначений позивачем в якості підстави позову, за умовами якого у Відповідача виникає зобов'язання по оплаті за митне оформлення у розмірі 7 512 грн. 00 коп. з урахуванням ще й того, що вказаний Договір не укладений між сторонами у передбачений чинним законодавством спосіб, як не узгоджена і ціна відповідних послуг, як істотна умова правочину.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача плати за митне оформлення вантажу у розмірі 7 512 грн. 00 коп. - не є законною та бгрунтованою, не була доведена належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, а тому задоволенню не підлягає.

Крм того, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 00 грн. 62 коп., пені за прострочення оплати стоянки на митниці у розмірі 05 грн. 80 коп., оскільки позивачем не доведено як наявність грошового зобов'язання відповідача перед позивачем на відповідну суму у розмірі 1 512,00 грн., і відповідно, його прострочення, що виключає застосування відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крм того, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних за прострочення оплати за митне оформлення вантажу в розмірі 08 грн. 02 коп., оскільки позивачем не доведено як наявність грошового зобов'язання відповідача перед позивачем на відповідну суму у розмірі 7 512,00 грн., і відповідно, його прострочення, що виключає застосування відповідальності у вигляді 3% річних згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України, з чи су апеляційної інстанції погоджується..

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, керуючись ст.ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 6000,00 грн. штрафу за простій, 700,00 грн., 3% річних в сумі 108,61 грн. та 1060,11 грн. пені, нараховані за прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед позивачем саме на двосторонньо узгоджену сторонами суму у розмірі 25 000,00 грн. за за загальний період прострочення з 24.09.2016 по 15.11.2016. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Таким чином, враховуючи межі перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 700,00 грн., 3% річних в сумі 108,61 грн. та 1060,11 грн. пені, нарахованих за прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед позивачем саме на двосторонньо узгоджену сторонами суму у розмірі 25 000 (двадцять п"ять тисяч) грн. 00 грн. за загальний період прострочення з 24.09.2016 по 15.11.2016 - підлягає скасуванню на підставі п. 1-4 ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог, з відмовою у задоволенні решти заявлених до стягнення вказаних показників. Рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення 6000,00 грн. штрафу за простій та відмову у решті позовних вимог - підлягає залишенню без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, найшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 в частині відмови позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 700,00 грн., 3% річних в сумі 108,61 грн. та 1060,11 грн. пені, нарахованих за прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед позивачем саме на двосторонньо узгоджену сторонами суму у розмірі 25 000,00 грн. за загальний період прострочення з 24.09.2016 по 15.11.2016 - підлягає скасуванню на підставі п. 1-4 ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог, з відмовою у задоволенні решти заявлених до стягнення вказаних показників, з здійсненням перерозподілу судових витрат згідно з приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення 6000,00 грн. штрафу за простій та відмову у решті позовних вимог - підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подачу позову та за подачу апеляційної скарги згідно з приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає розподіленню між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог, з урахуванням того, що станом на момент звернення позивача з позовом ставка судового збору за вимоги майнового характеру (загалом 16 928,05 грн.) складала за мінімальною ставкою 1600,00 грн. (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), відповідно, розмір судового збору за подачу апеляційної скарги згідно з п.п. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складав 1 760,00 грн.(110% ставки, яка підлягала сплаті при подачі позову), у зв'язку з чим позивачу підлягають поверненню зайво сплачені суми судового збору, а саме: 1 156,00 грн. за подачу позову, сплачені платіжним дорученням № 2797 від 29.12.2016, 1 760,00 грн. - за подачу апеляційної скарги, сплачені платіжним дорученням № 768 від 08.06.2017.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас - Транс Брок" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 скасувати частково, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 700,00 грн., 3% річних в сумі 108,61 грн. та 1060,11 грн. пені, і прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, з відмовою у задоволенні решти заявлених до стягнення наведених показників.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 - залишити без змін.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі №910/49/17 викласти в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Восток ЛТД" (04073, м.Київ, ПРОСПЕКТ МОСКОВСЬКИЙ, будинок 8, Ідентифікаційний код юридичної особи 38663623) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас- Транс Брок" (03028, м.Київ, ВУЛИЦЯ ФЕОДОСІЙСЬКА, будинок 4, квартира 206, Ідентифікаційний код юридичної особи 37414236) штраф за простій у розмірі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 700 (сімсот) грн. 00 коп., 3% річних в сумі 108 (сто вісім) грн. 61 коп., 1060 (одну тисячу шістдесят) грн. 11 коп. пені, а також судовий збір за подачу позову в сумі 743 (сімсот сорок три) грн. 73 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Восток ЛТД" (04073, м.Київ, ПРОСПЕКТ МОСКОВСЬКИЙ, будинок 8, Ідентифікаційний код юридичної особи 38663623) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас- Транс Брок" (03028, м.Київ, ВУЛИЦЯ ФЕОДОСІЙСЬКА, будинок 4, квартира 206, Ідентифікаційний код юридичної особи 37414236) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 818 (вісімсот вісімнадцять) грн. 11 коп.

5. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ас- Транс Брок" (03028, м.Київ, ВУЛИЦЯ ФЕОДОСІЙСЬКА, будинок 4, квартира 206, Ідентифікаційний код юридичної особи 37414236) 1 156 (одну тисячу сто п'ятдесят шість) грн. 00 коп. за подачу позову, сплачені платіжним дорученням № 2797 від 29.12.2016, 1 760 (одну тисячу сімсот шістдесят) грн. 00 коп. - за подачу апеляційної скарги, сплачені платіжним дорученням № 768 від 08.06.2017.

6. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази на виконання даної постанови у відповідності до вимог ст. 116 Господарського процесуального кодексу України.

7. Матеріали справи № 910/49/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді К.В. Тарасенко

Б.В. Отрюх