ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2017 р. Справа № 5015/3543/11

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Матущака О.І.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області за вих. № 05/2-747вих.17 від 31.05.2017р. (вх. № ЛАГС 01-05/2721/17 від 13.06.2017р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2017р.

у справі № 5015/3543/11

за позовом: прокуратури № 2 м. Львова в інтересах держави в особі Фонду державного майна України,

до відповідача-1: дочірнього підприємства Санаторій Львів приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, смт. Брюховичі-м.Львів,

до відповідача-2: приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, м. Київ

до відповідача-3: Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м. Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -1:Брюховицької селищної ради, смт.Брюховичі-м.Львів

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 2: Федерації професійних спілок України, м. Київ

за участю третьої особи - 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області

про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, скасування державної реєстрації права власності на цілісний майновий комплекс, визнання за державою права власності на майновий комплекс та повернення за актом прийому-передачі Фонду державного майна України

за участю учасників судового процесу:

від прокуратури: ОСОБА_2 прокурор

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 132 від 28.03.2017р.)

від відповідача-1: ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 12.01.2017р.)

від відповідача-2: ОСОБА_5 представник (довіреність № 17-07/01 від 17.07.2017р.); ОСОБА_6 представник (довіреність № 14-08/01 від 14.08.2017р.)

від відповідача-3: не зявився

від третіх осіб: не зявилися

Учасникам судового процесу розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 29 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення фіксації судового процесу від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

У 2011 році прокуратурою Шевченківського району м. Львова заявлено позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ДП Санаторій Львів ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця, смт. Брюховичі-м.Львів, до ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця, м. Київ, до ОКП Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м. Львів, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Брюховицької селищної ради, смт. Брюховичі-м. Львів, за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Федерації професійних спілок України, м. Київ, за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, скасування державної реєстрації права власності на цілісний майновий комплекс, визнання за державою права власності на майновий комплекс та повернення за актом прийому-передачі Фонду державного майна України.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Так, рішенням господарського суду Львівської області від 19.11.2014р. позов прокурора Шевченківського району міста Львова в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено частково. Визнано недійсним реєстраційне посвідчення на цілісний майновий комплекс "Санаторій "Львів" від 14.08.2001, видане Прикарпатському ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", правонаступником якого є ДП "Санаторій "Львів" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця". Визнано за державою право власності на майновий комплекс "Санаторію "Львів", який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8. Зобов'язано ДП "Санаторій "Львів" ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" повернути за актом прийому-передачі майновий комплекс "Санаторію "Львів", який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8, Фонду державного майна, як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю. Провадження у справі в частині позовних вимог про зобов'язання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", м. Львів скасувати державну реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс "Санаторій "Львів" у реєстровій книзі №1 Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером №52 та у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно припинено. Стягнуто з ДП "Санаторій "Львів" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" в доход державного бюджету України 3349,5грн. судового збору. Стягнуто з приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" в доход державного бюджету України 913,50 грн. судового збору (а.с. 112-119 том IV).

ОСОБА_7 Львівського апеляційного господарського суду від 15.04.2015р. рішення господарського суду Львівської області від 19.11.2014р. у справі №5015/3543/11 залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_8 "Укрпрофоздоровниця" без задоволення (а.с. 237-244 том IV).

ОСОБА_7 Вищого господарського суду України від 01.07.2015р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.04.2015р. та рішення господарського суду Львівської області від 19.11.2014р. у справі №5015/3543/11 скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області (а.с. 29-34 том V).

Під час нового розгляду рішенням господарського суду Львівської області від 16.12.2015р. у справі №5015/3543/11 позов задоволено частково.

Визнано недійсним реєстраційне посвідчення на цілісний майновий комплекс Санаторію Львів від 14.08.2001р., видане Прикарпатському ДП ЗАТ ЛОЗПУ України Укрпрофоздоровниця, правонаступником якого є ДП Санаторій Львів ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця. Визнано за державою право власності на майновий комплекс Санаторію Львів, який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8. Зобовязано ДП Санаторій Львів ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця повернути за актом прийому-передачі майновий комплекс Санаторію Львів, який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8, Фонду державного майна України, як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю. Провадження у справі в частині позовних вимог про зобовязання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м.Львів, скасувати державну реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс "Санаторій "Львів" у реєстровій книзі №1 Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером № 52 та у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно припинено. Стягнуто з ДП Санаторій Львів ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця в доход державного бюджету України 3349,50 грн. судового збору. Стягнуто з ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця в доход державного бюджету України 913,50 грн. судового збору (а.с. 236-253 том V).

ОСОБА_7 Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2016р. апеляційну скаргу задоволено частково. Скасовано рішення господарського суду Львівської області від 16.12.2015р. у справі № 5015/3543/11 в частині задоволення позову про визнання за державою права власності на майновий комплекс Санаторій Львів, який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8, про зобовязання ДП Санаторій Львів ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця повернути за актом прийому-передачі майновий комплекс Санаторій Львів, який розташований за адресою: смт. Брюховичі, Львівська область, вул. Курортна, 8, Фонду державного майна України, як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю. В цій частині прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін (а.с. 69-76 том VІІ).

ОСОБА_7 Вищого господарського суду України від 14.02.2017р. у справі №5015/3543/11 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2016р. та рішення господарського суду Львівської області від 16.12.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області в іншому складі суду (а.с. 242-253 том VІІ).

Скасовуючи рішення та постанову судів попередніх інстанцій, Вищий господарський суд України зазначив, що судами не досліджено: яке саме майно (у складі цілісного майнового комплексу та інше) передавалося державою в собі Міністерства охорони здоров'я УРСР профспілкам, якими є склад і стан цього майна на час судового розгляду даної справи, чи змінилося воно на такий час порівняно з моментом зазначеної передачі, і якщо так, то яким саме чином, або воно припинило існування повністю чи частково, а якщо частково, то в якій частині. Суд касаційної інстанції звернув увагу, що суди повинні дослідити докази, подані як позивачем , прокурором так і відповідачами, а за необхідності у спеціальних знаннях вирішити й питання про призначення відповідної судової експертизи. Якщо ж спірне майно повністю або частково використовувалося іншими особами, в тому числі й фізичними (зокрема як житло), то суду слід було розглянути й питання стосовно залучення таких осіб до участі у даній справі у відповідному процесуальному статусі. Виший суд зазначив також, що підлягало розгляду й дослідженню й питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування у спірних правовідносинах позовної давності (якщо існували обставини, які свідчили б про необхідність такого розгляду), а якщо такі підстави мали місце, потрібно було встановити, коли розпочався перебіг позовної давності, чи спливла вона на час звернення з позовом у справі, а якщо спливла, то чи наявні були поважні причини її пропущення.

Згідно ч.1 статті 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При новому розгляді рішенням господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у справі №5015/3543/11 (суддя Горецька З.В.) відмовлено в задоволенні частини позовних вимог щодо визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання за державою права власності на майновий комплекс та повернення за актом прийому-передачі Фонду державного майна України. Припинено провадження у справі в частині позовних вимог про зобовязання Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, м. Львів, скасувати державну реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс "Санаторій "Львів" у реєстровій книзі №1 Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером № 52 та у єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Стягнуто з Прокуратури №2 м. Львова в дохід Державного бюджету України 1 600,00 грн. судового збору за розгляд справи судом (а.с. 136-153 том ІХ).

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що спірні об'єкти нерухомості є державною власністю, тому Брюховицька сільська рада не мала законних підстав і повноважень для передачі цих об'єктів у власність ДП Санаторій Львів., відповідно вимога про визнання недійсним реєстраційного посвідчення є обґрунтованою. Проте суд відмовив у задоволенні позовних вимог в звязку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, заступник прокурора Львівської області подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено необєктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що право Фонду державного майна України як органу, який здійснює право власності на спірне майно від імені держави, порушено фактом реєстрації права власності 14.08.2001р., про що було видано відповідне свідоцтво про право власності. В свою чергу Фонд державного майна України довідався про своє порушене право лише з моменту проведення перевірки органами прокуратури в 2011 році. Відтак, на думку скаржника, строк позовної давності не пропущено.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 13.06.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_9, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_10 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 11.07.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.07.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 29.08.2017р.

В судовому засіданні 29.08.2017р. представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав повністю. Окрім того, подав клопотання про призначення судової експертизи № 05/2.1137 вих.17 від 29.08.2017р. (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-05/4087/17 від 29.08.2017р.), в якому просить поставити на вирішення експерту такі питання: Яке майно будинку відпочинку «Брюховичі» передавалось у 1960 році Міністерством охорони здоровя УРСР Львівській обласній раді профспілок, його стан і склад?; Який є стан та склад вказаного майна конкретно по обліках станом на час розгляду даної господарської справи?.

Як вбачається з матеріалів справи, під час попередніх судових розглядів справи №5015/3543/11 судами розглядалося питання щодо призначення відповідної судової експертизи. Проте, зазначена судова експертиза не була проведена в звязку з неподанням сторонами додаткових матеріалів, необхідних для дачі висновків експертами.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що практика попередніх розглядів справи №5015/3543/11 доводить те, що у сторін фактично відсутній достатній обсяг документів, необхідний для проведення судової експертизи та нові докази, які не досліджувались судами для встановлення тих обставин, на які вказує Вищий господарський суд України при новому розгляді справи. У звязку з тим суд відмовляє у задоволенні клопотання про призначення експертизи, що заявлене прокуратурою в останньому судовому засіданні в межах строків, згідно статті 69 ГПК України, якими суд обмежений при розгляді справи.

Представник позивача в судовому засіданні доводи скаржника підтримав, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу № 10-25-14439 від 24.07.2017р. (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/5001/17 від 25.07.25017р. та № 01-04/5161/17 від 31.07.2017р.). Окрім того, подав суду клопотання про відновлення пропущеного строку б/н від 22.08.2017р. (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-05/4069/17 від 28.08.2017р.), в якому просить визнати причини пропущення позовної давності поважними та поновити цей строк.

Проте, колегія суддів відмовляє у задоволенні даного клопотання, оскільки таке не було заявлене в суді першої інстанції, а відповідно до ч.3 ст. 101 ГПК України в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні в усному порядку проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники відповідача-2 в судовому засіданні в усному порядку проти доводів скаржника заперечили, рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, відтак просять суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Від представника Федерації професійних спілок України на адресу суду 24.07.2017р. надійшло заперечення на апеляційну скаргу (зареєстроване в канцелярії суду за вх№01-04/4796/17), в якому представник проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

ОСОБА_7 Міністрів Української РСР від 23.04.1960р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР" Міністерство охорони здоровя УРСР зобовязано передати до 01.05.1960р. у відання Українській республіканській ОСОБА_7 профспілок всі діючі госпрозрахункові санаторії, в тому числі будинок відпочинку "Брюховичі".

ОСОБА_7 президії ОСОБА_7 Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991р. №П-ІІ-І на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, обєднань та установ профспілок України створено акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

ОСОБА_4 від 24.01.1992р. та долученим до нього переліком засвідчено факт передачі-приймання майна санаторію "Львів" до ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Наказом "Про створення філій Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 15.03.2000р. Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" №28, створено та затверджено Положення про філію Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця"-"Санаторій "Львів". Цим же наказом затверджено перелік будівель та споруд санаторію "Львів", що підлягають державній реєстрації і знаходяться за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вулиця Курортна, 8.

На підставі зазначеного наказу БТІ видано реєстраційне посвідчення від 14.08.2001р., яким засвідчено право власності на цілісний майновий комплекс санаторію "Львів" за Прикарпатським дочірнім підприємством закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

Рішенням загальних зборів ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 22.01.2003р. (протокол №3) "Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" створено ДП "Санаторій "Львів" та затверджено його статут, який зареєстровано 21.02.2003р. (реєстровий №18941), відповідно до положень якого ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" є засновником та власником майна названого підприємства, а ДП "Санаторій "Львів" є правонаступником Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" стосовно цивільно-правових відносин, що виникли в результаті діяльності філії "Санаторій "Львів".

У той же час профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією. Отже, спірний об'єкт був майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.

За таких обставин на момент створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника.

Оскільки питання щодо субєктів права власності майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, законодавчо не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, то правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2011р. №2а-8811/11/1370, яка набрала законної сили: адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправними дії КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" щодо державної реєстрації за Прикарпатським ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" права власності на спірний майновий комплекс; КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" зобов'язано скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП"Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог про визнання недійсним реєстраційного посвідчення від 14.08.2001р. на спірний майновий комплекс та визнання за державою права власності на спірний майновий комплекс, суд першої інстанції виходив з такого.

На виконання ОСОБА_7 №606 усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язане було передати у строк до 01.05.1960р. Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з пунктом 2 ОСОБА_7 №606 майно передавалося профспілковим органам у відання. Відповідно до додатку до ОСОБА_7 №606 у переліку санаторіїв, що передавалися Українській республіканській раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР, зазначено й будинок відпочинку "Брюховичі".

Указом Президії Верховної ОСОБА_7 України від 30.08.1991р. №1452-XII "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" та Законом України від 10.09.1991р. №1540-ХІІ "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України. ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990р. №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 10.04.1992р. "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та обєктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

За змістом постанови Верховної ОСОБА_7 України від 04.02.1994р. "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР" тимчасово, до законодавчого визначення субєктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської ОСОБА_7 профспілок, правонаступником якої, після розпаду Союзу РСР, стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Приналежність майна переданого ЗAT Укрпрофоздоровниця до державної власності також підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2015р. у справі № 52/249, постановою Вищого господарського суду України від 18.03.2015р. у справі № 52/250-45/540-2012.

Цієї правової позиції дотримується Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ: № 51/227, № 5002-1/2762-2011, № 5002-5/3128-2011, № 16-13-28/17-438-2011, № 47/296, № 5002-26/3170-2011. Верховним Судом України встановлено, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської ОСОБА_7 профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала ОСОБА_7 Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилось державним, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Крім того, згідно висновків Верховного Суду України, зокрема, у справах від 04.02.2015р. № 3-190гс14, 3-189гс14, усе майно Української республіканської ради профспілок (Укрпрофради), правонаступниками якої стали ОСОБА_7 Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, як загальносоюзної громадської організації, на момент створення ЗAT Укрпрофоздоровниця перебувало у державній власності, та не могло бути відчужене без згоди власника. Тому сам факт отримання спірного майна ЗAT Укрпрофоздоровниця від Федерації незалежних профспілок України (правонаступника Укрпрофради) є і самостійною і достатньою підставою для визнання права власності держави на це майно.

Наведені вище висновки суду відповідають висновкам Верховного суду України, викладеним у його постановах, які прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України є обовязковими для всіх судів України.

З огляду на прийняту Львівським окружним адміністративним судом постанову від 15.09.2011р. у справі №2а-8811/11/1370 та враховуючи припинення ведення єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, а постановою Вищого господарського суду України від 14.02.2017р. скасовано рішення господарського суду Львівської області від 16.12.2015р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2016р., то суд дійшов до висновку, що при новому розгляді справи на підставі частини першої статті 80 ГПК України слід припинити провадження у справі в частині позовної вимоги про зобовязання КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" скасувати державну реєстрацію права власності на спірний майновий комплекс у реєстровій книзі №1 КП "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" за реєстровим номером 52 та в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Оскільки правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні, тому позовні вимоги про зобов'язання ДП "Санаторій "Львів" повернути за актом приймання-передачі зазначене майно ФДМУ як розпоряднику майна, котре є загальнодержавною власністю, є обґрунтованими та законними, проте слід врахувати таке.

Як вбачається з матеріалів справи, при новому розгляді справи, на виконання вказівок суду касаційної інстанції, господарський суд неодноразово відкладав розгляд справи для подання сторонами належних та допустимих доказів, які б підтверджували чи спростовували позовні вимоги в частині того, що майно, щодо якого заявлена вимога про визнання права власності і повернення державі в особі Фонду державного майна України є ідентичне майну, яке передавалося у 1960 році профспілкам УРСР, мало статус майнового комплексу і складалося з певних конкретно визначених обєктів та споруд, які перебувають у певному технічному стані і мають певну, визначену у встановленому порядку, вартість, та відповідають майну, що належить відповідачам 1,2 та знаходяться за адресою: м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Курортна, 8.

В першому судовому засіданні суд поставив на розгляд питання про призначення експертизи, проте всі присутні представники сторін проти експертизи заперечили з приводу чого надали письмові пояснення, оскільки жодна зі сторін не взяла на себе зобовязання по оплаті експертизи.

Відповідно до ст.1 Закону України Про судову експертизу, судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. (абз. 1, 2 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики призначення судової експертизи від 23.03.2012р. № 4).

Відповідно до п.5. наведеної постанови пленуму Вищого господарського суду України питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. У вирішенні відповідного питання (до призначення судової експертизи) слід: визначити об'єкти, що підлягають експертному дослідженню; максимально конкретно визначити питання, які мають бути роз'ясненні судовим експертом, та сформулювати їх у логічній послідовності; визначити обсяг необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів; здійснити перевірку (огляд) матеріалів, які підлягають направленню на експертизу, з точки зору їх повноти та придатності для проведення експертизи, в тому числі з урахуванням належного відображення ознак об'єктів і зразків, а за невідповідності матеріалів цим критеріям - вжити заходів до усунення недоліків матеріалів шляхом витребування додаткових документів і матеріалів у сторін та інших осіб; у необхідних випадках розглянути можливість виклику судового експерта для уточнення питань, які ним мають бути роз'яснені, а також для перевірки матеріалів з точки зору їх повноти, достатності та придатності для проведення експертизи; з'ясувати усі інші обставини, пов'язані з проведенням судової експертизи.

Під час попередніх судових розглядів справи № 5015/3543/11 суд апеляційної інстанції розглядав питання щодо призначення відповідної судової експертизи.

Так, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2013р. приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, виходячи з того, що при розгляді справи №5015/3543/11 виникла необхідність визначення часу спорудження нерухомого майна (майнового комплексу санаторію Львів, який розташований за адресою м. Львів- Брюховичі, вулиця Курортна, 8) особи, за рахунок якої відбулось створення такого майна, та джерел фінансування будівництва, суд дійшов висновку про необхідність призначення у даній справі будівельно-технічної експертизи, проведення якої доручив Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Зазначена судова експертиза не була проведена в звязку з неподанням сторонами додаткових матеріалів, необхідних для дачі висновків.

При повторному розгляді справи, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2015р., судова колегія відмовила в задоволенні клопотання ПрАТ Укрпрофоздоровниця, оскільки не знайшла підстав для призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що практика попередніх розглядів справи №5015/3543/11 доводить те, що у сторін фактично відсутній достатній обсяг документів необхідний для проведення судової експертизи та нові докази, які не досліджувались судами для встановлення тих обставин, на які вказує Вищий господарський суд України при новому розгляді справи. У звязку з тим суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, що заявлене прокуратурою в останньому судовому засіданні в межах строків, згідно статті 69 ГПК України, якими суд обмежений при розгляді справи.

Отже, судом встановлено, що позивач просить суд визнати за державою право власності на майновий комплекс "Санаторій "Львів", в той час як за актом приймання-передачі передавалися конкретно визначені будівлі та споруди "Санаторій "Львів" і в сукупності вони ніким не визначались як майновий комплекс чи цілісний майновий комплекс. У матеріалах справи наявні правовстановлюючі документи, які ніким не скасовувались та не визнавались в судовому порядку недійсними та якими, в свою чергу, посвідчено право власності ЗАТ ЛОЗПУ "Укрпрофоздоровниця" на конкретно визначені будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: смт. Брюховичі, м. Львів, вул. Курортна, 8; у матеріалах інвентаризаційної справи містяться ордера на квартири, що знаходяться за адресою: смт. Брюховичі, вул. Курортна, 8, які видані Брюховецькою селищною радою фізичним особам, та замовлення від фізичних осіб на їх приватизацію.

Так, первинно за адресою: м.Львів, смт.Брюховичі, вул.Курортна,8 було про інвентаризовано будівлі та споруди санаторію як цілісного майнового комплексу, які в подальшому в процесі перебудови зазнавали значних змін у площах, а подекуди і до повного знесення (демонтажу) будівлі як це зазначено в актах біжучих змін, складених на момент обстеження такого обєкту. Також, змінювався і правовий статут окремих будівель. А тому, після кожної проведеної реконструкції обєкту чи зміни площ за відповідно оформленим заявником замовленням проводилась працівниками БТІ поточна інвентаризація обєктів з метою визначення їх фактичної площі та обєму, обстеження та оцінки технічного стану наявних обєктів, установлення вартості обєктів.

Отже, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи (креслень, актів біжучих змін та есплікацій), спірне майне зазнало суттєвих змін, неодноразово видозмінювалося та було реконструйоване.

Виходячи з цього, суд встановив, що сторонами не подано доказів в обґрунтування того, що саме майновий комплекс "Санаторій "Львів" у тому складі (будівель, споруд, обладнання та устаткування), який є в наявності за адресою: м.Львів, смт. Брюховичі, вул. Курортна, 8, і належить відповідачам-1,2, був переданий державою в особі Міністерства охорони здоровя УРСР профспілкам на виконання п.п. 1.2 постанови ОСОБА_7 Міністрів Української РСР від 23.04.1960р. №606 за станом на 01.01.1960р. за актом приймання-передачі.

При цьому, суд приймає до уваги, що за відповідачем-2 27.03.2008р. оформлені Брюховецькою селищною радою свідоцтва про право власності на окремі будинки і споруди, за вищевказаною адресою, про які було відомо прокурору і позивачу, і зазначені свідоцтва ніким не оспорені та судом недійсними не визнані.

Щодо вказівки Вищого господарського суду України про залучення до участі у справі фізичних осіб, суд звертає увагу, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься та прокурором долучено до матеріалів справи рішення ОСОБА_7 керівників Прикарпатського Дочірнього підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 23.02.2004р., яким віднесено до відомчого житлового фонду придатні для постійного проживання громадян будинки: корпус №6, 1920 року забудови, загальна площа 110,2 кв.м., двоповерховий, шестикімнатний, з 1988 року викорстовується як житловий; корпус №8, 1946 року забудови, загальна площа 289,7 кв.м., двоповерховий, десяти кімнатний, з 1987 року використовується як житловий; корпус №9, 1921 року забудови, загальна площа 135,3 кв.м., двоповерховий, шестикімнатний, з 1980 року використовується як житловий, а рішенням №87 від 07.04.2016 року Брюховицької селищної ради надано згоду на прийняття в комунальну власність житлового будинку №6 та №8 по вулиці Курортній, 8 в смт. Брюховичі.

Згідно ст.327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування

Враховуючи, що субєктами права комунальної власності є органи місцевого самоврядування, в даному випадку Брюховицька селищна рада, яка є учасником у судовому процесі, суд дійшов висновку про недоцільність залучення в якості третіх осіб - фізичних осіб, які проживають в житлових корпусах спірного майна.

Відповідно до ст.ст. 13,41 Конституції України та ст. 321 ЦК України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання і усі субєкти права власності рівні перед законом, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені, відповідно до ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод про непорушність права власності, суд зазначає, що при невизначеності складу, вартості та технічного стану майна, що перебувало у державній власності і було передано профспілкам за вищенаведеною постановою №606 від 1960, у суду відсутні достатні підстави для встановлення того, що усе майно у смт. Брюховичі по вул. Курортна, 8, в тому числі й житлові будинки, які знаходяться за цією ж адресою і квартири, в яких приватизовуються громадянами, що в них проживають, та інше нерухоме майно, обладнання й устаткування, є майном колишнього будинку відпочинку Брюховичі, а тому відсутні правові і фактичні підстави для його визнання як державного у вигляді майнового комплексу та витребування від відповідачів-1,2 з передачею державі в особі Фонду державного майна України як розпоряднику майна, що є загальнодержавною власністю.

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд зазначає наступне.

Майно, передане до статутного фонду ЗАТ Укрпрофоздорвниця, а згодом - до статутного фонду ДП Санаторій Львів, перебувало у віданні профспілок.

ОСОБА_7 Верховної ОСОБА_7 України від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово передані ФДМУ.

За змістом постанови Верховної ОСОБА_7 України від 04.02.1994р. №3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до постанови Верховної ОСОБА_7 Української РСР від 29.11.1990р. №506-ХІІ Про захист суверенних прав власності Української РСР на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Згідно з пунктом 1 Тимчасового положення про ФДМУ, затвердженого постановою Верховної ОСОБА_7 України від 07.07.1992р. (чинного на час виникнення спірних правовідносин), ФДМУ здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. За правилами ст.4, ч.1 ст.7 Закону України Про управління об'єктами державної власності ФДМУ є суб'єктом управління об'єктами державної власності та здійснює відповідно до законодавства право розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього Союзу РСР, яке має статус державного.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні об'єкти нерухомості є державною власністю, тому Брюховицька сільська рада не мала законних підстав і повноважень для передачі цих об'єктів у власність ДП Санаторій Львів.

Вирішуючи питання позовної давності, суд зазначає, що про незаконне відчуження спірних об'єктів державної власності прокурору стало відомо у 2011 року під час проведення перевірки щодо додержання вимог чинного законодавства стосовно використання державного майна за дорученням Генеральної прокуратури України від 16.08.2011р. № 07/2/1-20278-11. ФДМУ про незаконне відчуження майна стало відомо з моменту отримання копії позовної заяви у цій справі.

Суд дійшов до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на пропуск строку позовної давності. При цьому суд зазначає, що враховуючи, що позивач в 1997 році звертався з позовом до Акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є державною власністю, а також складав в 1996 році Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Української республіканської ради профспілок). До зазначеного Переліку було включено будинок відпочинку Брюховичі, розташований у с.Брюховичі Львівської області. Отже, наявні як об'єктивні, так і суб'єктивні обставини, які підтверджують обізнаність позивача про порушення його права власності на спірне майно з 1996 року. Однак із моменту звернення прокурора до суду з відповідним позовом ФДМУ, набувши статусу позивача у справі, не використав свого права заявити клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, обґрунтувати та підтвердити належними доказами поважність причин пропуску строку звернення за судовим захистом.

Положеннями ст.15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до положень ч.2, ч.4 ст. 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (статті 71, 76), за винятком положення, закріпленого у ст.267 ЦК, про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27.05.2014р. у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015р. у справі № 3-21гс15, висновки Верховного суду України викладені в ОСОБА_7 від 30.09.2015р. справа 3-374гс15, ОСОБА_7 від 08.06.2016р справа № 6-3089цс15. Останнім аналогічним рішенням Верховного суду України, яким були задоволені вимоги ПрАТ Укрпрофтур, ПрАТ Волиньтурист щодо застосування строків позовної давності та як наслідок - відмова в задоволенні позовних вимог прокуратури та ФДМУ є рішення від 22.03.2017р. по справі №3-1486г16 (№5004/2115/11).

Незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, та ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надано суду доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Так, Європейський суд 5 прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Враховуючи позицію Верховного суду України про те, що дія положень закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави, зокрема в особі ФДМУ, але не наділяють прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Сплив загального строку позовної давності до пред'явлення позову, відсутність клопотання позивача про поновлення такого строку, а також заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.

Разом з цим, Відповідачем-2 - ПрАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця до заяви від 15.09.2015р. про застосування строків позовної давності додавалась копія рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997р. у справі №137/7 (а.с. 107-115 том V).

З даного рішення Вищого арбітражного суду України вбачається, що Позивач-Фонд державного майна України звернувся до Федерації професійних спілок України, Фонду соціального страхування України, AT Укрпрофоздоровниця з позовом про визнання недісними установчих документів. Суть спору полягала в наступному: заявлені позовні вимоги про визнання недійсними установчих документів Акціонерного товариства Укрпрофоздоровниця з тих мотивів, що майно, на якому створене акціонерне товариство, не належало його засновнику Федерації професійних спілок України. Органом управління цим майном є позивач, оскільки воно належало загальносоюзній громадській організації колишнього Союзу PCP.

При дослідженні матеріалів справи, пояснень представників сторін, арбітражний суд встановив наступні обставини. ОСОБА_7 Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960р. Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР Українській ОСОБА_11 профспілок було передано у відання безоплатно санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які раніше знаходилися у віданні Міністерства охорони здоровя. До даного переліку входив і будинок відпочинку "Брюховичі". Ці заклади знаходилися в складі Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок.

За результатами розгляду справи Вищим арбітражним судом України було винесено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України, та встановлені законні підстави створення Акціонерного товариства Укрпрофоздоровниця на базі майна, що належало Федерації незалежних профспілок України й було передано у власність товариства.

У зв'язку з тим, що позивач пов'язує порушення свого права з 1992 року, а саме у зв'язку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України "Укрпрофоздорониця" за актом прийому-передачі, то зазначені вище докази вказують на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу починаючи з 1996 року та мав право та можливість звернутися до суду із захистом свого порушеного права, що він і зробив звернувшись до арбітражного суду України.

.Щодо вимоги про визнання недійсним реєстраційного посвідчення на цілісний майновий комплекс Санаторію Львів від 14.08.2001р., виданого Прикарпатському Дочірньому підприємству Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, правонаступником якого є Дочірнє підприємство Санаторій Львів ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця (79491, м. Львів, селище міського типу Брюховичі, вулиця Курортна, будинок 8, ідентифікаційний код 02139860) суд зазначає наступне.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб Перелік право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998р.№121, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.1998р. за №399/2839, чинної на момент вчинення реєстрації права власності, а саме, відповідно до Додатку 1 до даної Інструкції - Перелік право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, чинної на момент вчинення реєстрації права власності - накази Про створення філій Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ Укрпрофоздоровниця від 15.03.2000р. №28, переліку будівель та споруд санаторію Львів - переліком об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів не відносяться до правовстановлювальних документів.

Отже, вимога про визнання недійсним реєстраційного посвідчення є обґрунтованою, проте суд дійшов до висновку про застосування строків позовної давності.

В матеріалах справи містяться достатні належні та допустимі докази пропущення позивачем-Фондом державного майна України строку позовної давності, які базуються на відповідних нормах ЦК України та підкріплені відповідною судовою практикою, а тому є всі правові підстави до застосування строку позовної давності та як наслідок - відмови в задоволенні позовних вимог.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 16.05.2017р. у справі №5015/3543/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. ОСОБА_7 набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Матущак О.І.

ОСОБА_1