РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2017Справа №910/10777/17

За позовом Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Складське господарство»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація»

Про стягнення 11 478,80 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Воробей Я.І.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Складське господарство» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» (далі - відповідач) про стягнення 9 120,00 грн. основного боргу, 119,58 грн. - інфляційних втрат, 82,49 грн. - 3% річних, 751,72 грн. - пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.17. порушено провадження у справі № 910/10777/17 та призначено її до розгляду на 20.07.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.17. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 22.08.17.

В судовому засіданні 22.08.17. позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він просить суд стягнути з відповідача на свою користь 11 478,80 грн., з яких: 10 020,00 грн. основного боргу, 1189,76 грн. пені, 133,98 грн. інфляційних втрат, 135,06 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Вказане також викладено в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

В судовому засіданні 22.08.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення.

Відповідач в судове засідання 22.08.17. повторно не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, оскільки відомості про місцезнаходження відповідача підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, рекомендовані повідомлення про вручення відповідачу ухвал суду в даній справі наявні в матеріалах справи № 910/10777/17.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/11777/17.

В судовому засіданні 22.08.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.09.15. між позивачем (далі - Зберігач) та відповідачем (далі - Поклажодавець) укладено Договір № 148/63-145-SD-15-00405 про надання послуг відповідального зберігання (далі - Договір), за умовами якого (розділ 1) у порядку і на умовах, визначених Договором, зберігач надає Поклажодавцю послуги відповідального зберігання на Рівненському відділенні Підрозділу таких матеріальних цінностей: найменування ТМЦ - захисне огородження модулів дезактивації, кр. 2079077.00000; од. вим. - шт.; кількість - 1; вартість за одиницю, без ПДВ, грн. - 120 000.У мови Договору поширюються на відносини сторін, що стосуються предмета Договору, які виникли до його укладення з 23.06.15.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 7.1, яким встановлено, що Договір набирає чинності з дати підписання і діє протягом року. При відсутності письмової заяви однієї із сторін за один місяць до закінчення терміну дії Договору про його розірвання або про зміну його істотних умов Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих самих умовах (п. 7.2 Договору).

Судом встановлено, що строк дії договору продовжувався автоматично до 22.09.16., 22.09.17.

Відповідно до п. 2.2 Договору Поклажодавець зобов'язаний передати майно на відповідальне зберігання зберігачу за актом приймання-передачі майна, підписаним уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п. 2.5 Договору Зберігач зобов'язаний забезпечити повне збереження майна, а після закінчення терміну зберігання зобов'язаний повернути його Поклажодавцю згідно з Договором за умови оплати поклажодавцем вартості наданих послуг зберігання.

Пунктом 2.7 Договору сторони погодили, що Зберігач зобов'язаний повернути майно Поклажодавцю за актом приймання-передачі майна, підписаним уповноваженими представниками сторін.

Спір у справі виник в зв'язку з неоплатою відповідачем наданих позивачем послуг зберігання за Договором за період з серпня 2016 року по червень 2017 року.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою даний Договір є договором зберігання.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з актом приймання-передачі матеріально-технічних ресурсів на відповідальне зберігання від 23.10.2015 відповідач передав, а позивач прийняв на відповідальне зберігання захисне огородження модулів дезактивації, кр. 2079077.00000 - 1 шт., вартістю 120 000 грн.

Вказаний акт підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 ЦК України).

Поклажодавець зобов'язаний щомісяця оплачувати послуги зі зберігання майна відповідно до розрахунку, встановленого розділом 3 Договору. Поклажодавець оплачує зберігачу вартість послуг зберігання майна в такому порядку і розмірах: загальна площа, на якій зберігається майно, становить - 5 кв.м.; вартість послуги за 1 кв.м. за добу з ПДВ становить - 6 грн.; у разі зменшення площі (часткового повернення майна з відповідального зберігання), на якій розміщено майно, оформлюється акт приймання-передачі з відповідального зберігання, в якому вказується площа, на якій було розміщено повернуте майно, та загальна площа, на якій залишилося майно, без укладання додаткової угоди до Договору. Вартість зберігання узгоджується сторонами у протоколі узгодження договірної ціни (додаток №1 до Договору) (п. 2.10, п. 3.1, п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору Поклажодавець щомісяця здійснює оплату надання послуг за фактичний період зберігання згідно з наданим зберігачем рахунком, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок зберігача, зазначений у розділі 9 Договору, в термін до 30-го числа наступного за звітним місяцем надання послуг; за період з 23.06.2015 по 31.08.2015 Поклажодавець сплачує зберігачу суму 2 100 грн., в тому числі ПДВ 350 грн., протягом 30 календарних днів після укладання Договору, на підставі виставленого рахунку.

Зберігач має право в односторонньому порядку змінити вартість послуг, зазначену в пункті 3.1 Договору, про що поклажодавець письмово повідомляється протягом 30 днів; у випадку, коли поклажодавець не погоджується з новою ціною послуг, він має право в будь-який момент відмовитись від Договору та протягом 2-х днів забезпечити вивезення майна з території зберігача (п. 3.7 Договору).

За період з серпня 2016 року по червень 2017 року включно позивач надав відповідачу послуг зберігання за Договором на суму 10 020,00 грн.

Акти за вказаний період разом з рахунками у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів були направлені позивачем відповідачу, однак підписаними від останнього не повернулись. При цьому жодних заперечень щодо наданих послуг зберігання по вказаним актам відповідачем надано не було.

Приписами п. 3.4 Договору визначено, що надання послуг зі зберігання майна підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, підписаними уповноваженими представниками обох сторін.

Згідно з п. 3.5 Договору Поклажодавець зобов'язується надіслати на адресу Зберігача підписаний зі свого боку один примірник акта приймання-передачі наданих послуг або мотивовані заперечення; якщо впродовж 10 (десяти) календарних днів від дати відправлення Зберігачем акта приймання-передачі наданих послуг підписаний Поклажодавцем примірник не надійшов на адресу Зберігача, надані послуги вважаються прийнятими Поклажодавцем.

Таким чином, враховуючи умови Договору, послуги, надані позивачем за вказаними актами, є прийнятими відповідачем без будь-яких зауважень.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним послуги зберігання, однак не оплатив їх вартості, грошові кошти в розмірі 10 020,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Стосовно вимог про стягнення пені в розмірі 1 189,76 грн., суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами п. 5.2 Договору за несвоєчасне або неповне проведення грошових розрахунків Поклажодавець зобов'язаний сплатити зберігачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

За перерахунком суду розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 690,52 грн. Пеню в розмірі 499,24 грн. нараховане безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 133,98 грн. інфляційних втрат, 135,06 грн. 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

За перерахунком суду, розмір 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання складає 135,06 грн., розмір інфляційних втрат становить 133,98 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог..

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» (03039, м. Київ, проспект Науки, б. 4/2; ідентифікаційний код 31303049) на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, б. 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу «Складське господарство» (34400, Рівненська область, м. Вараш; ідентифікаційний код 36217282) 10 020 (десять тисяч двадцять) грн. 00 коп. основного боргу, 690 9шістсот дев'яносто) грн. 52 коп. пені, 133 (сто тридцять три) грн. 98 коп. інфляційних втрат, 135 (сто тридцять п'ять) грн. 06 коп. 3% річних, 1 530 (одну тисячу п'ятсот тридцять) грн. 41 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.08.17.

Суддя Т.М. Ващенко