КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2017 р. Справа№ 910/5375/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 29.08.2017 року по справі №910/5375/16 (в матеріалах справи).

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2016

у справі № 910/5375/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект"

до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

про стягнення заборгованості у сумі 6 641 075,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 6 641 075,12 грн., з яких 3 175 374,99 грн. - сума основного боргу, 884 752,66 грн. - 3 % річних, 2 580 947,47 грн. - інфляційні втрати у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором поставки №985 від 17.09.2012.

27.09.2016 від відповідача надійшла уточнена заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення боргу, а саме за Актом прийому-передачі від 19.09.2012 на підставі видаткової накладної № 1897 на суму 176 527,61 грн., за Актом прийому-передачі від 09.10.2012 на підставі видаткової накладної №2062 на суму 50 853,00 грн. (т. 1 а/с 216-217)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/5375/16 позов задоволено частково, стягнуто з публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" 2 998 847,38 грн. - суми основного боргу, 306 645,90 грн. - 3 % річних, 2 415 720, 43 грн. - інфляційних втрат, в задоволенні іншої частини позову - відмовлено у зв'язку із застосуванням строку позовної давності по сумі 176 527,61 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ПАТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 скасувати частково та прийняти судове рішення, яким відмовити у позові також на суму 50 853,00 грн. Крім того, відповідач просив суд відстрочити сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги до прийняття судового рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що місцевим господарським судом невірно застосовано ст.ст. 256, 257, 261, 264, 267 ЦК України. На думку скаржника, строк позовної давності слід застосувати і до боргу, який виник на підставі видаткової накладної №2062 від 09.10.2012 на суму 50 853,00 грн., при цьому він посилався на те, що відповідач не міг сплачувати заборгованість по названій видатковій накладній, оскільки залишався не повністю сплачений борг по іншій накладній № 1911 від 19.09.2012 року, в цій частині позову просить відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності. Крім того, за змістом апеляційної скарги відповідач стверджує про те, що місцевим господарським судом здійснено неправильно перерахунок 3 % річних, за його розрахунком з нього слід стягнути 300 894,70 грн. 3 % річних.

У судовому засіданні від 29.08.2017 представник Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" підтримував апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Також, окрім відмови у задоволені позову в частині стягнення з нього 50 853,00 грн., у судовому засіданні він просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові до вимог про стягнення 550 тис. - канати/стропи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект" просило колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/5375/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.09.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-російське підприємство "Стан-Комплект" (постачальник), найменування якого змінено на товариство з обмеженою відповідальністю "СП "Стан-Комплект", та публічним акціонерним товариством "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (покупець) укладено договір поставки №985 від 17.09.2012 р. (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору постачальник зобов'язався передати у визначений строк у власність покупця товар у відповідності до Специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору, а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених даним договором.

Згідно з п.4.1. Договору, сума договору складає 6 580 078,00 грн.

Відповідно до п. 2.3. Договору право власності на товар переходить з моменту отримання товару покупцем і підписанням сторонами накладної та акту приймання-передачі.

Відповідно до п.4.2. Договору оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 120 днів після поставки товару та підписання акту приймання-передачі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем поставлено відповідачу товар на суму 6 580 078,00 грн., що підтверджується видатковими накладними № 1897 від 19.09.2012р. на суму 176 527,61 грн., №1911 від 19.09.2012р. на суму 6 352 697,40 грн., №2062 від 09.10.2012р. та актом приймання-передачі від 09.10.2012р. на суму 50 853,00 грн.

Вказані накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін, а тому, приймаються судом, як належні докази, що підтверджують поставку позивачем товару.

Також, поставка товару за вказаними накладними підтверджується підписаними та уповноваженими представниками сторін актами приймання - передачі.

Відповідно ст. 526 ЦК України та ч.1 ст.193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.2. Договору оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 120 днів після поставки товару та підписання акту приймання-передачі.

Так, акт прийому-передачі від 19.09.2012 та видаткова накладна № 1911 від 19.09.2012 року на суму 6 352 697,40 грн. підписані сторонами 19.09.2012 року, в зв'язку з чим з врахуванням п. 4.2. Договору, відповідач мав оплатити поставлений згідно вказаної накладної товар в строк не пізніше 17.01.2013 року.

Акт прийому-передачі від 19.09.2012 та видаткова накладна № 1897 від 19.09.2012 року на суму 176 527,61 грн. підписано 19.09.2012 року, з врахуванням п. 4.2. Договору, відповідач мав оплатити поставлений згідно вказаної накладної товар в строк не пізніше 17.01.2013 року.

Акт прийому-передачі від 09.10.2012 та видаткова накладна № 2062 від 09.10.2012 року на суму 50 853,00 грн. підписано 09.10.2012 року, з врахуванням п. 4.2. Договору, відповідач мав оплатити поставлений згідно вказаної накладної товар в строк не пізніше 06.02.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено позивачу за поставлений товар всього 3 404 703,02 грн., а саме:

- 19.10.2012 року відповідачем сплачено 1 854 703,02 грн.;

- 15.07.2013 року - 550 000,00 грн.;

- 23.07.2013р. - 150 000,00 грн.;

- 25.07.2013 року - 500 000,00 грн.;

- 02.08.2013 року - 350 000,00 грн.

В зв'язку з чим неоплаченим залишився товар на суму 3 175 374,99 грн. Наведене відповідачем не заперечено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано доказів того, що на виконання умов Договору ним були повністю проведені розрахунки з позивачем.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 3 175 374,99 грн. основного боргу є обґрунтованими та доведеними.

При цьому, 27.09.2016 від відповідача надійшла уточнена заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача щодо стягнення заборгованості за Актом прийому - передачі від 19.09.2012 на підставі видаткової накладної № 1897 на суму 176 527,61 грн., боргу за Актом прийому-передачі від 09.10.2012 на підставі видаткової накладної № 2062 на суму 50 853,00 грн.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За таких підстав, слід відзначити, що строк позовної давності за вимогами по оплаті товару, поставленого за видатковими накладними №1911 від 19.09.2012 та №1897 від 19.09.2012 року спливає 17.01.2016 року, за видатковою накладною №2062 від 09.10.2012 року спливає 06.02.2016 року.

Як вбачається з відбитку штемпелю канцелярії суду першої інстанції позивач звернувся з даним позовом до суду - 25.03.2016 року.

Згідно ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як слідує з матеріалів справи, згідно видаткової накладної №1911 від 19.09.2012 року на суму 6 352 697,40 грн. позивачем поставлялося відповідачу - «каната, скоби, стропи»; згідно видаткової накладної №1897 від 19.09.2012 року позивачем поставлялося відповідачу «електроди, строгач»; згідно видаткової накладної №2062 від 09.10.2012 року позивачем поставлялося відповідачу «каната, скоби».

Відповідачем сплачено позивачу за поставлений товар всього 3 404 703,02 грн., а саме 19.10.2012 року відповідачем сплачено 1 854 703,02 грн. з призначенням платежу "за канат сталевий, скобу такелажну згідно договору №985 від 17.09.2012р.", 15.07.2013 року - 550 000,00 грн. з призначенням платежу "за канат, стропи згідно договору №985 від 17.09.2012р"; 23.07.2013р. - 150 000,00 грн. з призначенням платежу "за канат, стропи згідно договору №985 від 17.09.2012 р"; 25.07.2013 року - 500 000,00 грн. з призначенням платежу "за канат, стропи згідно договору №985 від 17.09.2012р"; 02.08.2013 року - 350 000,00 грн. "за канат, стропи згідно договору №985 від 17.09.2012р".

Таким чином, здійснюючи часткову оплату 15.07.2013 року, 23.07.2013 року, 25.07.2013, 02.08.2013 року відповідачем вчинено дії по визнанню його боргу по оплаті товару, поставленого за видатковими накладними № 1911 від 19.09.2012 року та № 2062 від 09.10.2012 року («каната, скоби»), в зв'язку з чим строк позовної давності за вказаними накладними перервався та позивач, звертаючись до суду з даним позовом - 25.03.2016 року строк позовної давності, перебіг якого почався заново після його переривання, не пропустив.

Відтак, оскільки за видатковою накладною № 1897, позивачем поставлявся товар - «електроди та строгач», проте оплата від відповідача за даний товар не надходила, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про сплив строку позовної давності до вимог позивача про стягнення 176 527,61 грн. боргу за товар, поставлений згідно видаткової накладної № 1897 від 19.09.2012 року, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Враховуючи сплив строку позовної давності до вимог позивача в частині стягнення з відповідача 176 527,61 грн. суми боргу за товар, поставлений згідно видаткової накладної № 1897 від 19.09.2012 року, відсутність доказів проведення відповідачем з позивачем розрахунків за товар в повному обсязі, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 998 847,38 грн.

Доводи апеляційного оскарження відповідача, стосовно того, що пропущеним є строк позовної давності також щодо стягнення боргу на суму 50 853,00 грн., який виник на підставі видаткової накладної №2062 від 09.10.2012 колегія суддів визнає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Ствердження скаржника про те, що не можливо ідентифікувати по яким саме видатковим накладним та актам приймання-передачі здійснювались часткові оплати, оскільки в призначенні платежу не міститься посилання на їх номер та дату не приймаються до уваги, в цій частині обґрунтованим є висновок суду першої інстанції стосовно наявності в призначені платежу розрахункових документів назви товару. Зокрема у виписках з банківського рахунку, які слугують підтвердженням часткових оплат, в призначені платежу не міститься посилання на «електроди, строгач», як вказано у накладній № 1897 від 19.09.2012, проте зазначено «канат, скоби», що також вказано у накладній №2062 від 09.10.2012.

Посилання скаржника під час судового засідання від 29.08.2017 на те, що слід застосувати позовну давність і до вимог про стягнення боргу на суму 550 тис. - «канати/стропи», колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтоване, крім того, відповідачем жодним чином не вмотивовано наведене ствердження.

Також колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду стосовно визнання безпідставним посилання відповідача на Сертифікат про форс-мажорні обставини №2018, як на підставу для відмови у позові, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Підпунктом 3.3.1 п. 3.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 15.07.2014 №40(3), визначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об'єктивно впливають на виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Згідно з п. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Отже, вказаними нормами встановлено, що обставини непереборної сили мають підтверджуватися сертифікатом Торгово-промислової палати України, виданим останньою по конкретному договору, контракту, виконання якого ускладнено чи стало неможливим у зв'язку з настанням обставин непереборної сили.

Згідно Сертифікату про форс-мажорні обставини №2018 Торгово-промислова палата України засвідчила настання форс-мажорних обставин з 27.02.2014 року публічному акціонерному товариству "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз".

Водночас, зі змісту вказаного сертифікату не випливає, що він стосується неможливості надання відповідачем доказів оплати за договором поставки №985 від 17.09.2012 р.

Форс-мажорні обставини об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору, при цьому законом не передбачено, що форс-мажорні обставини поширюються на обов'язок сторони у судовому процесі надати докази на підтвердження проведення оплат.

Згідно Сертифікату про форс-мажорні обставини №2018 Торгово-промислова палата України засвідчила відповідачу настання форс-мажорних обставин з 27.02.2014 року, в той час, як відповідач зобов'язаний був оплатити товар за Договором ще у 2013 році, тобто, заздалегідь до моменту засвідчення форс-мажорних обставин. Відтак, наведені заперечення відповідача не є підставою відмови у позові.

Окрім стягнення основного боргу, позивач просив суд на підставі ст.625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 884 752,66 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 580 947,47 грн.

Як визначено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позивач має право вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Місцевим господарським судом, перевіривши розрахунок похідних вимог, встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат не враховано, що сума заборгованості зменшується в день її оплати, а також не враховано, що прострочення оплати по видатковій накладній № 2062 від 09.10.2012 року на суму 50 853,00 грн. мало місце з 07.02.2013 року, а тому за період з 18.01.2013 по 06.02.2013 нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму, включаючи 50 853,00 грн., безпідставні.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, здійснивши власний перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, за вирахуванням суми боргу 176 527,61 грн. за товар, поставлений згідно видаткової накладної № 1897 від 19.09.2012 року, врахувавши сплив строку позовної давності, дійшов висновку задовольнити позовні вимоги частково та стягнув з відповідача інфляційні втрати в розмірі 2 415 720, 43 грн. та 3 % річних в розмірі 306 645, 90 грн.

У доводах апеляційного оскарження відповідач наголосив, що місцевим господарським судом здійснено неправильно перерахунок 3 % річних, за його розрахунком, наведеним у скарзі, з відповідача слід стягнути 300 894,70 грн. 3 % річних.

Колегія суддів, дослідивши вказаний розрахунок відповідача, не приймає його до уваги, вважає його помилковим з огляду на таке, по-перше: скаржник неправильно визначив початок періоду прострочення боргу - 27.03.2013, в той час, коли прострочення боргу по накладним № 1897 та №1911 має місце з 18.01.2013 року по 06.02.2013 рік, а по накладній № 2062 з 07.02.2013 і далі на всю суму боргу, враховуючи часткові оплати; по-друге: здійснюючи розрахунок 3% річних скаржником не враховано, що сума заборгованості зменшується в день її оплати (тобто, як приклад, якщо часткова оплата була 25.07.2013 на суму 500 000,00 грн., то відповідно у цей день відбулось зменшення боргу на відповідну суму, а відповідач нараховує 3% річних на зменшену суму тільки з наступного дня).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення похідних вимог на суму в розмірі 2 415 720, 43 грн. інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі 306 645, 90 грн.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі відповідачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 клопотання Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено відповідачу сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до прийняття судового рішення по даній справі.

Відповідно до п.3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 року №7: "Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.".

Оскільки за результатом апеляційного перегляду справи, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишено без задоволення, зважаючи на те, що відповідачем не було додано доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги, сплату судового збору було відстрочено до закінчення перегляду судового рішення апеляційним господарським судом, 109 577,40 грн. судового збору підлягають примусовому стягненню із заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення.

2. Рішення рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2016 у справі № 910/5375/16 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м.Київ, вул. БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 26, офіс 505, ) в дохід Державного бюджету України 109 577,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Матеріали справи №910/5375/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна