ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року Справа № 917/1841/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенка Г.П.- головуючого (доповідача),
Кравчука Г.А., Мачульського Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Заступника прокурора Харківської області
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 12.04.2017
у справі№ 917/1841/16 Господарського суду Полтавської області
за позовомЗаступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства освіти і науки України
до1. Державного навчального закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
провизнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії
У судовому засіданні взяли участь представники:

від прокуратури: Гудименко Ю.В. - прокурор ГПУ посв. від 21.01.2013;

від позивача: Зеленко Д.С. - за дог. від 03.07.2017;

від відповідача-1: Мигаль О.М. - директор; Черкасов М.А. - адвокат за угодою від 29.08.2017;

від відповідача-2: Процай В.М. - адвокат за дог. від 28.08.2017.

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Полтавської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України про визнання недійсним договору про спільну діяльність у сфері господарської діяльності від 01.03.2016 №29/1, укладений між відповідачами, та зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути Державному навчальному закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" земельну ділянку, площею 103, 6507 га, розташовану на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області кадастровий номер НОМЕР_1 та земельну ділянку, площею 183, 20 га, розташовану на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

Прокурор зазначав, що першим відповідачем порушено порядок укладення договору, а саме не отримано погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить - Міністерства освіти і науки України, у зв'язку з чим оспорюваний договір не відповідає вимогам п.п "л" п.18 ч.2 ст.5, п.20 ч.1 ст.6, ч.2 ст.8 ЗУ "Про управління об'єктами державної власності" та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ від 11.04.2012 року №296.

Також прокурор вказував, що оспорюваний договір не містить обов'язкових умов: розміру і порядку внесення вкладів сторін, грошову оцінку вкладів учасників, ведення бухгалтерського обліку, а також суперечить приписам статті 92 Земельного кодексу України. Прокурор вважав, що спірний договір укладено відповідачами з метою приховання договору оренду земельної ділянки, що порушує інтереси держави щодо отримання прибутку від такої діяльності.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.02.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.04.2017, в позові відмовлено. Суди визнали доводи прокурора не підтвердженими ні матеріалами справи, ні обставинами, що склались між відповідачами, оскільки земельні ділянки, які належать першому відповідачу на праві постійного користування, не відносяться до сфери управління Міністерства освіти і науки України, спірний правочин не суперечить положенням чинного законодавства та укладений з метою виробничої практики учнів першого відповідача.

Заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати, і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скарга мотивована порушеннями ст. ст. 4-7, 32, 43 Господарського процесуального кодексу України, оскільки поза межами судового дослідження залишилось те, що спірний правочин укладено за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності першого відповідача. Також прокурор наголошує, що договір про спільну діяльність є удаваним правочином, оскільки за своєю суттю є договором оренди землі.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваних судових актів, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Судами встановлено, що першому відповідачу на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, надано в постійне користування земельні ділянки, загальною площею 286,8507 га для навчальних, дослідних цілей та виробничих потреб, а саме, для ведення дослідних та навчальних цілей на підставі розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації від 28.02.2006 року №122 Державному навчальному закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" надано право постійного користування земельною ділянкою площею 103,6507 га, що належить до державної форми власності і розташована на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, що підтверджується державним актом №220734 від 12.05.2006.

Згідно державного акта на право постійного користування №153 від 24.11.1998, Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", відповідно до рішення Біленченківської сільської ради народних депутатів від 19.08.1998 року №46, є постійним користувачем земельної ділянки площею 197,72 га, що розташована на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району, з цільовим призначенням - для виробничих потреб.

Поряд з цим, Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" уклав 01.03.2016 з ФОП ОСОБА_4 спірний договір №29/1 про спільну діяльність, предметом якого є організація спільної діяльності в сфері господарської діяльності, пов'язаної з обробкою земель сільськогосподарського призначення для досягнення наступних господарських цілей: надання новітньої техніки та новітніх технологій обробітку землі для проведення виробничого навчання та практики учнів училища по опануванню професії "Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва"; обробка земель сільськогосподарського призначення; вирощування сільськогосподарської продукції.

Пунктами 1.2, 3.1 вказаного договору передбачено, що перший відповідач виділяє земельну ділянку площею 286,8507 га, яка є його власністю, для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції та організації виробничого навчання і практики учнів.

Відповідно до п.3.1.2 договору сторона-1, в термін, передбачений навчальними планами і агротехнічними строками вирощування сільськогосподарських культур, направляє на виробничу практику учнів, які опановують професію "тракторист - машиніст сільськогосподарського виробництва".

За умовами п.3.2.1 договору, сторона-2 при обробітку землі зобов'язується виділяти посівну та збиральну сільськогосподарську техніку, посівний матеріал та засоби захисту культур від шкідників і хвороб в кількості, достатній для дотримання високотехнологічних схем вирощування сільськогосподарської продукції.

В період проходження учнями виробничого навчання та практики учнів сторони-1, ФОП ОСОБА_4 закріпляє за ними наставників з числа досвідчених механізаторів підприємства.

В п.4.1 договору визначено, що сторони розподіляють отриманий урожай згідно домовленості. Розподіл урожаю за узгодженням сторін переглядається і визначається додатковою письмовою угодою (п.4.2 договору).

Частиною 1 статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Судами встановлено, що відповідно до положень п.1.1 Статуту Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" є державним професійно-технічним навчальним закладом, що здійснює підготовку робітників з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов'язана зі складною організацією праці.

Пунктом 1.4 Статуту передбачено, що вище професійне училище має навчальне господарство, займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Відповідно до п.7.9 Статуту об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно вищого професійного аграрного училища є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки України за вищим професійним аграрним училищем і перебуває в оперативному управлінні вищого професійного аграрного училища.

Згідно з наданою Фондом державного майна України інформацією з Єдиного реєстру об'єктів державної власності про окреме нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі Гадяцького професійного аграрного ліцею, спірні земельні ділянки до таких не відносяться.

За таких обставин, суди підставно визначились, що земельні ділянки, які належать першому відповідачу на праві постійного користування, не відносяться до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Оскільки, відповідно до п.1 статті 3 ЗУ "Про управління об'єктами державної власності" дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, також визнаються правомірними висновки судів про те, що дія ЗУ "Про управління об'єктами державної власності" та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ №296 від 11.04.2012, не поширюється на земельні ділянки, надані в постійне користування першому відповідачу.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Стаття 207 Господарського кодексу України унормовує, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 1130 цього ж Кодексу, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 Цивільного кодексу України).

Судами встановлено, що згідно з пунктом 7.1 Статуту ДНЗ "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" є неприбутковим закладом.

Разом із тим, перший відповідач не позбавлений права вступати в договірні відносини у сфері господарської діяльності, що також передбачено його статутом (п.2.6).

Судами в межах повноважень, наданих їм процесуальним законодавством, здійснено оцінку умов спірного правочину та обґрунтовано визнано їх такими, що відповідають вимогам законодавства.

Позаяк відповідно до п.3.1.1. договору перший відповідач виділяє земельну ділянку для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції, а не передає її іншій стороні договору, суди визначились, що посилання прокурора на порушення ст.92 Земельного кодексу України є необгрунтованими, оскільки умовами оспорюваного договору не передбачено вилучення чи передача земельної ділянки іншій особі, стан та цільове призначення земельних ділянок, площею 286,8507 га, не змінено.

Враховуючи наведене вище, касаційна інстанція підтримує висновки судів про те, що спірний правочин не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відтак, оскаржувані судові акти визнаються касаційною інстанцією законними, оскільки основним напрямом діяльності училища є підготовка трактористів, механізаторів та комбайнерів, тому вирощування сільськогосподарської продукції є необхідним для виробничої практики та відповідає навчальним цілям.

Доводам викладеним в касаційній скарзі по суті вимог, надавалась оцінка апеляційною інстанцією, і кожен з них вмотивовано відхилений судом. Посилання на порушення судами ст. ст. 4-7, 32, 43 Господарського процесуального кодексу України, по-перше, спростовуються матеріалами справи та текстом оскаржуваних судових актів, а по-друге, стосуються переоцінки доказової бази у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо удаваності спірного правочину, то апеляційним судом вірно зазначено, що умовами договору про спільну діяльність не передбачено передачу земельної ділянки у володіння, а також плату за її використання. В матеріалах справи відсутні докази передачі вказаних земельних ділянок ФОП ОСОБА_4, акти передачі земельних ділянок сторони не укладали.

Спірні земельні ділянки не вибували із володіння училища.

Крім того, оспорюваний договір не містить істотних умов договору оренди землі, передбачених статтею 15 ЗУ "Про оренду землі", а саме: відомостей про об'єкт оренди, оренду плату із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Враховуючи наведене, правовідносини відповідачів не містять ознак оренди, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати оспорюваний договір удаваним.

Враховуючи наведене, суди правомірно визначились, що позовні вимоги і в частині повернення земельних ділянок є необґрунтованими та документально не підтвердженими, а отже, не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові, і не можуть бути підставою для їх зміни чи скасування, оскільки вони відповідають чинному законодавству України і обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у справі №917/1841/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Г.П. Коробенко

Судді: Г.А. Кравчук

Г.М. Мачульський