РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року Справа № 924/190/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Демидюк О.О. ,

судді Дужич С.П.

при секретарі Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від 16 березня 2017 року)

відповідача: ОСОБА_2 (керівник)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" на рішення господарського суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року у справі №924/190/17 (суддя Вибодовський О.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "А-профі"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Адамс"

про стягнення 478446,61 грн., з яких: 362811,40 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу, 50881,57 грн. - пені.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "А-профі" звернулось до господарського суду Хмельницької області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Адамс" 362811,40 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу, 50881,57грн. - пені у зв'язку із неналежним виконанням умов договору поставки №03913 від 06 липня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року у справі №924/190/17 провадження у справі, в частині стягнення 157141,92 грн. було припинено на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України.

Рішенням господарського суду Хмельницької області (суддя Вибодовський О.Д.) від 03 травня 2017 року у справі №924/190/17 було задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "А-профі" (надалі позивач) до Товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" (надалі відповідач) про стягнення 321304,69 грн., з яких: 205669,48 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу, 50881,57 грн. - пені. Присуджено до стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" (Хмельницька обл., Кам'янець-Подільський район, с. Мукша Китайгородська, вул. Матросова, буд. 1, код 21332108) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "А-профі" (м. Київ, проспект Науки, 54-Б, офіс 4, код 34935053) 205669,48 грн. (двісті п'ять тисяч шістсот шістдесят дев'ять гривень 48 коп.) основного боргу, 5295,91 грн. (п'ять тисяч двісті дев'яносто п'ять гривень 91 коп.) 3% річних, 23176,59 грн. (двадцять три тисячі сто сімдесят шість гривень 59 коп.) інфляційних, 36281,14 грн. (тридцять шість тисяч двісті вісімдесят одну гривню 14 коп.) штрафу, 50881,57грн. (п'ятдесят тисяч вісімсот вісімдесят одну гривню 57 коп.) пені, 4819,57 грн. (чотири тисячі вісімсот дев'ятнадцять гривень 57 коп.) сплаченого судового збору.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що відповідачем не подано, а матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем 205669,48 грн. заборгованості за договором №03913 від 06 липня 2016 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю "Адамс" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року по справі №924/190/17 та залишити позов без розгляду. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що судом не прийнято до уваги, що згідно Договору Про відступлення права вимоги стягнення заборгованості з ТзДВ "Адамс" №02 від 13 березня 2017 року та договорів поставки боржником при виконанні грошового зобов'язання за договором поставки №03916 від 06 липня 2016 року є сторона - 2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Велтс". Таким чином, позивачем не вірно вибраний відповідач по справі, а тому позовні вимоги про сплату 205669,48 грн. основного боргу; 5295,91 грн. 3% річних; 23176,59 грн. інфляційних; 36281,14 грн. штрафу; 50881,57 грн. пені та 4819,57 грн. судового збору повинні були бути пред'явлені ТОВ "Велтс", а не ТзДВ "Адамс".

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 червня 2017 року у справі №924/190/17 не прийнято до розгляду та повернуто апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Адамс" на підставі пунктів 2, 3 частини 1 статті 97 ГПК України.

01 серпня 2017 року до Рівненського апеляційного господарського суду надійшла повторна апеляційна скарга ТзДВ "Адамс" з усуненими недоліками та з клопотанням про поновлення пропущеного строку на подачу апеляційної скарги.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2017 року у справі №924/190/17 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача та призначено дату судового засідання на 16 серпня 2017 року.

Від позивача ТОВ "А-профі" надійшов відзив №50 від 31 липня 2017 року на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. При цьому, позивач зазначає, що ним не надавалась згода на заміну сторони зобов'язання, зокрема, згода на своє вибуття із складу сторін зобов'язання, яке є спірним в даній справі. Проект тристороннього договору відступлення права вимоги було підписано, як вказано в поданій ТДВ "Адамс" копії договору, двома сторонами новим кредитором ТОВ "Велтс" та боржником ТДВ "Адамс". Апелянт безпідставно посилається на сплату ТОВ "Велтс" на користь ТОВ "А-профі" 85000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ТДВ "Адамс", як на підтвердження відступлення права вимоги всієї суми боргу, несплачений залишок становить 205669,48 грн. В частині 85000 грн. сплачених ТОВ "Велтс", в суді першої інстанції ТОВ "А-профі" подавались суду пояснення разом з банківською випискою на підтвердження отримання зазначеної суми коштів та їх направлення саме в рахунок погашення заборгованості ТДВ "Адамс". ТОВ "А-профі" просило суд припинити провадження по справі в частині суми сплаченої ТОВ "Велтс", визнаючи частковий перехід права вимоги до ТОВ "Велтс" в частині сплачених 85000 грн. Така позиція ТОВ "А-профі" цілком узгоджується з правовою конструкцією визначеною законодавцем у статті 538 Цивільного кодексу України, якою допускається виконання обов'язку боржника іншою особою, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15 серпня 2017 року на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №924/190/17 - ОСОБА_3 у період з 14 серпня 2017 року по 11 вересня 2017 року включно та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П., суддя Тимошенко О.М.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року у справі №924/190/17 було прийнято до свого провадження апеляційну скаргу відповідача вищезазначеною колегією суддів.

15 серпня 2017 року від скаржника - ТДВ "Адамс" надійшли доповнення до апеляційної скарги де зазначено, що ТДВ "Адамс" немає будь-яких зобов'язань перед ТОВ "А-профі", що виникли на підставі договору поставки №03916 від 06 липня 2016 року, оскільки право вимоги за такими зобов'язаннями було передано ТОВ "Велтс" та повністю погашено перед останнім.

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 липня 2016 року між ТОВ "А-профі" (постачальник) та ТДВ "Адамс" (покупець) укладено Договір поставки №03916, в порядку та на умовах якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (пункт 1.1 договору).

Згідно пункту 1.2 договору найменування (асортимент), одиниці виміру, кількість товару, ціна за одиницю та загальна вартість товару, умови поставки товару узгоджуються сторонами окремо і зазначаються у специфікаціях, що становлять невід'ємну частину договору.

Покупець здійснює оплату товару в розмірі 100% вартості партії товару, узгодженої в специфікації, протягом 14 календарних днів з дати поставки товару покупцю (пункт 3.3 договору).

Відповідно до пункту 6.2 договору у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару, згідно пункту 3.3, покупець сплачує постачальнику, на його вимогу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

У випадку перевищення строків оплати вартості переданого товару, згідно пункту 3.3, понад 30 календарних днів, покупець зобов'язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми платежу (пункт 6.3 договору).

Відповідно до видаткової накладної №1355 від 19 серпня 2016 року ТОВ "А-профі" поставлено ТДВ "Адамс" товар на суму 541571,40 грн..

Відповідно до видаткової накладної №1908 від 18 листопада 2016 року ТОВ "А-профі" поставлено ТДВ "Адамс" товар на суму 21 240 грн..

Згідно виписки по рахунку ТОВ "А-профі" ТДВ "Адамс" здійснено оплату 21 вересня 2016 року на суму 200 000 грн. по рахунку №1522 від 19 серпня 2016 року.

Платіжним дорученням №38 від 10 березня 2017 року ТДВ "Адамс" перерахувало ТОВ "А-профі" 72141,92 грн. із призначенням платежу - заборгованість за ферменти по рахунку №1522 від 19 серпня 2016 року.

Згідно платіжних доручень №34 від 31 березня 2017 року, №712 від 05 квітня 2017 року, №726 від 07 квітня 2017 року ТОВ "Велтс" перерахувало ТОВ "А-профі" 85000,00 грн., призначення платежу - оплата згідно договору відступлення права вимоги №02 від 13 березня 2017 року.

У зв'язку із неповною оплатою поставленого товару згідно договору поставки №03913 від 06 липня 2016 року позивач звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовною вимогою про стягнення з відповідача 478446,61 грн., з яких: 362811,40 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу, 50881,57 грн. - пені.

Після порушення провадження у справі, згідно платіжного доручення №38 від 10 березня 2017 року ТДВ "Адамс" була частково сплачено на користь ТОВ "А-профі" заборгованість в сумі 72141,92 грн.

Крім того, ТОВ "Велтс" було перераховано на рахунок ТОВ "А-профі" 85 000 грн. згідно платіжних дручень №726 від 07 квітня 2017 року, №712 від 05 квітня 2017 року та №34 від 31 березня 2017 року.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту статей 173, 174 Господарського кодексу України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до статті 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

У відповідності із статтею 173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається судами з правовідносин, що виникли між сторонами їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів поставки.

Відповідно до пункту 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України та статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що відповідачем не подано, а матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем 205669,48 грн. заборгованості за договором №03913 від 06 липня 2016 року.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 205669,48 грн. заборгованості за договором №03913 від 06 липня 2016 року є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню. Судом було правомірно припинено провадження у справі в частині стягення 157141,92 грн. заборгованості на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 ГПК України.

Невиконання зобовязання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України визначає як порушення зобовязання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором, або законом.

Колегією суддів перевірено здійснені позивачем розрахунки інфляційних нарахувань та 3% річних та встановлено, що вони є арифметично вірними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, правомірними є вимоги позивача про стягнення з відповідача 23176,59 грн. - інфляційних нарахувань за жовтень 2016 року - січень 2017 року, 5295,91 грн. - 3% річних за період з 03 вересня 2016 року по 22 лютого 2017 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 50881,57 грн. пені, нарахованої за період з 03 вересня 2016 року по 22 лютого 2017 року та 36281,14 грн. 10% штрафу, колегією суддів враховується наступне.

Згідно частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею) (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пунктах 6.2, 6.3 договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної або неповної оплати товару, згідно п. 3.3, покупець сплачує постачальнику, на його вимогу, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. У випадку перевищення строків оплати вартості переданого товару, згідно пункту 3.3, понад 30 календарних днів, покупець зобов'язується сплатити постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми платежу.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи договір сторони дійшли згоди щодо стягнення одночасно штрафу та договірних санкцій у разі невиконання відповідачем умов договору, тому їх одночасне застосування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору. При цьому судами враховується презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 Цивільного Кодексу України.

Колегією суддів перевірено здійснені позивачем розрахунки пені та 10% штрафу та встановлено, що вони є арифметично вірними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, правомірними є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 03 вересня 2016 року по 22 лютого 2017 року в сумі 50881,57 грн. та штрафу в розмірі 10% від суми заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача за пунктом 6.3 договору в сумі 36281,14 грн.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ТОВ "А-профі" про стягнення з ТДВ "Адамс" 205669,48 грн. - основного боргу, 5295,91 грн. - 3% річних, 23176,59 грн. - інфляційних, 36281,14 грн. - штрафу та 50881,57грн. - пені.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що згідно договору про відступлення права вимоги №02 від 13 березня 2017 року боржником при виконанні грошового зобов'язання за договором поставки №03916 від 06 липня 2016 року є ТОВ "Велтс", з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині 1 статті 510 Цивільного кодексу встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Отже, зобов'язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами - сторонами зобов'язання.

Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов'язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 Цивільного кодексу України).

Разом із тим закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов'язанні поза волею кредитора.

Згідно зі статтею 520 Цивільного кодексу боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Норма статті 520 ЦК має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов'язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов'язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Відтак, для заміни боржника у зобов'язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов'язку первісного боржника на іншу особу.

Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні - цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання (статті 513, 521 Цивільного кодексу України).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивач по справі - ТОВ "А-профі" не надавав згоди на заміну боржника за договором поставки №03916 від 06 липня 2016 року з ТДВ "Адамс" на ТОВ "Велтс". Долучений до матеріалів апеляційної скарги договір відступлення права вимоги №02 від 13 березня 2017 року не підписаний з боку ТОВ "А-профі".

В свою чергу, сплата ТОВ "Велтс" 85000,00 грн. на користь ТОВ "А-профі" в рахунок погашення заборгованості ТДВ "Адамс" та прийняття вказаних коштів не може свідчити про надання згоди на заміну боржника.

Проте, відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України допускається виконання обов'язку боржника іншою особою, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржника повинен виконати сам.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено можливість іншої особи задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовується положення статей 512-519 цього Кодексу.

Таким чином, сплачені ТОВ "Велтс" грошові кошти в сумі 85000 грн. є виконанням обов'язку ТДВ "Адамс" перед ТОВ "А-профі" в порядку статті 538 Цивільного кодексу України, оскільки ні договором поставки №03916 від 06 липня 2016 року ні актами цивільного законодавства в даному випадку не передбачено обов'язку відповідача виконати зобов'язання особисто.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У пункті 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" від 17 травня 2011 року №7 зазначено, що додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Враховуючи вищевикладене, скаржником не обґрунтовано належним чином неможливість подання договору відступлення права вимоги №02 від 13 березня 2017 року суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених статтею 104 ГПК України, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 03.05.17 р. у справі №924/190/17 залишити без змін, апеляційну скаргу ТДВ "Адамс" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 924/190/17 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Дужич С.П.