РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2017Справа №910/12901/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр

«Системи пожежного спостереження»

про стягнення 6241,22 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Івашков М.Ю.- директор

від відповідача: Скомаровський В.М. - директор

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» про стягнення 6241,22 грн., з яких пеня в сумі 2928,44 грн., 3% річних в сумі 667,73 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2645,05 грн.

Ухвалою від 07.08.2017р. було порушено провадження по справі №910/12901/17 та призначено її розгляд на 21.08.2017р.

18.08.2017р. представником відповідача через відділ діловодства суду було подано документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 21.08.2017р. представником позивача було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні було оголошено перерву до 23.08.2017р.

В судовому засіданні 23.08.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В судовому засіданні 23.08.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як свідчать матеріали справи, 24.11.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» (підрядник) було укладено договір №МС-83, відповідно до п.1.1 якого підрядник за завданням замовника бере на себе зобов'язання виконати «Капітальний ремонт системи вентиляції та пожежної сигналізації в будівлі Театрально-видовищного закладу «Київський академічний Молодий театр» на вул. Прорізна, 17 у місті Києві в частині «Монтаж та пусконалагодження системи пожежного спостереження», а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи.

За умовами п.2.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р. загальна вартість робіт встановлюється згідно з твердою договірною ціною, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 2.2 договору №МС-83 від 24.11.2016р. передбачено, що його загальна сума становить 387645 грн., в тому числі, податок на додану вартість в розмірі 77529 грн.

Згідно п.2.3 укладеного між позивачем та відповідачем правочину розрахунки між сторонами проводяться в національній валюті шляхом перерахування замовником коштів на поточний рахунок підрядника протягом 10 робочих днів з моменту підписання акту виконаних робіт.

Відповідно до п.3.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р. термін виконання робіт складає 31 календарний день з моменту підписання сторонами цього договору та виплати авансу в розмірі вартості матеріалів та обладнання, що складає 270 000 грн. разом з податком на додану вартість.

Термін дії договору: початок - з моменту підписання договору, закінчення - 31.12.2016р. (п.8.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №МС-83 від 24.11.2016р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, контрагентами було погоджено договірну ціну на монтаж системи пожежної сигналізації, системи оповіщення та управління евакуацією людей та системи пожежного спостереження театру за адресою: вул. Прорізна, 17 у місті Києві, та локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 на монтажні роботи.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення №26 від 25.11.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» авансовий платіж на суму 150 000 грн.

На виконання умов договору №МС-83 від 24.11.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» було виконано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» згідно акту приймання виконаних будівельних робіт за січень 2017р. було прийнято роботи на загальну суму 55 534,12 грн. Одночасно, контрагентами також було складено та підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт.

Наявною в матеріалах справи банківською випискою підтверджується, що 28.04.2017р. відповідачем було перераховано на рахунок позивача залишок невикористаного авансу в сумі 94465,88 грн.

Наразі, за твердження заявника, відповідачем було допущено порушення господарського зобов'язання в частині виконання робіт у строки та обсягах, що визначені умовами договору №МС-83 від 24.11.2016р., що стало підставою для нарахування пені. Одночасно, на думку позивача, з огляду на несвоєчасне повернення Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» суми невикористаного авансу з останнього на підставі приписів ст.625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати. Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що порушення умов договору №МС-83 від 24.11.2016р. відбулось саме з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд», оскільки останнім не було перераховано авансовий платіж у розмірі, який погоджено контрагентами, а отже, строк виконання робіт підрядником фактично порушено не було, що, на думку відповідача, виключає наявність підстав для застосування до останнього заходів відповідальності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, саме порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, з наведеного вбачається, що нормами чинного законодавства визначено право учасників господарських правовідносин на підставі вільного волевиявлення визначити заходи відповідальності за порушення зобов'язань за договором та, зокрема, розмір штрафних санкцій.

До того ж, за приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Одночасно, ч. 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст. 627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011р. та Верховним Судом України у постанові від 22.11.2010р. по справі №14/80-09-2056.

За умовами п.4.3 договору №МС-83 від 24.11.2016р. у разі невиконання договору або неналежного виконання зобов'язань за даним договором підрядник виплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% вартості робіт, з яких допущено прострочення за кожен день прострочення терміну, вказаного у п.3.1 договору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем, насамперед, повинно бути доведено суду факт порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань, зокрема, строків виконання робіт за договором №МС-83 від 24.11.2016р.

Проте, за висновками суду, у даному випадку заявником належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами обставин порушення підрядником своїх обов'язків за договором №МС-83 від 24.11.2016р. в частині виконання робіт у визначені строки не доведено. При цьому, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ст.846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Як вказувалось судом, відповідно до п.3.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р. термін виконання робіт складає 31 календарний день з моменту підписання сторонами цього договору та виплати авансу в розмірі вартості матеріалів та обладнання, що складає 270 000 грн. разом з податком на додану вартість.

Таким чином, з аналізу умов договору №МС-83 від 24.11.2016р. вбачається, що однією з обов'язкових умов початку перебігу строку виконання робіт за укладеним між сторонами правочином є факт перерахування замовником авансового платежу в сумі 270 000 грн.

Як вказувалось вище, згідно платіжного доручення №26 від 25.11.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» авансовий платіж на суму 150 000 грн.

Тобто, виходячи зі змісту п.3.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р. у суду відсутні підстави вважати строки виконання робіт такими, що порушені з боку підрядника.

За таких обставин, з огляду на те, що замовником не було перераховано авансовий платіж у розмірі 270 000 грн. на рахунок підрядника, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій - пені в сумі 2928,44 грн. за порушення строків виконання робіт, які передбачені п. 3.1 договору №МС-83 від 24.11.2016р. є юридично неспроможними та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення 3% річних в сумі 667,73 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2645,05 грн., нарахованих за період з 01.02.2017р. по 27.04.2017р. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014р. Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012р. і від 24.10.2011р. Верховного Суду України по справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

При цьому, суд зауважує, що п.3 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За змістом п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Тобто, в силу закону нарахування 3% річних є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Проте, обов'язок виконати роботи не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем трьох відсотків річних на суму вартості невиконаних підрядником робіт, є неправомірним та безпідставними.

Одночасно, заявником також не представлено суду належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» на підставі договору №МС-83 від 24.11.2016р. виникло зобов'язання з повернення грошових коштів в сумі 94 465,88 грн., строк виконання якого настав та фактично був порушений відповідачем, що могло б бути підставою для заявлення до стягнення за період з 01.01.2017р. по 27.04.2017р. нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмов в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК «Інтербуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий центр «Системи пожежного спостереження» про стягнення 3% річних 667,73 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2645,05 грн.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.08.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.