РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2017№910/11099/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА

СТРАХУВАННЯ»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КИЇВ РЕ»

про стягнення 2 005,00 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Волчек Н.М. за довіреністю № 3348/17 від 15.12.2016;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА СТРАХУВАННЯ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» (далі - відповідач) про стягнення 2 005,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 14540а5р від 13.05.2015 щодо автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1. 23.05.2016 року в місті Рівне відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, та застрахованого позивачем транспортного засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1. Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.06.2016 у справі № 570/3009/16-п (провадження № 3/570/658/2016) водія автомобіля «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв'язку з чим, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив 3 005, 00 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення № 250 144 від 22.06.2016. Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована відповідачем за полісом серії АІ № 5270126, позивач вирішив звернутись до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, проте означені вимоги відповідачем задоволені не були. Враховуючи викладене, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11099/17, її розгляд призначено на 26.07.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 21.08.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 21.08.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 21.08.2017 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статті 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 21.08.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.05.2015 року між позивачем (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник, Вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №14540а5р (далі - Договір) щодо автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1.

29.04.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Страховий сертифікат № 31930а6р, яким засвідчено факт продовження дії Договору добровільного страхування наземного транспорту № 14540а5р від 13.05.2015 за умови сплати Страхувальником страхового платежу (першого страхового платежу) згідно з п. 7 цього Сертифікату (з урахуванням п. 9.4. Сертифікату) на період з 14.05.2016 по 13.05.2017 року.

Відповідно до п. 9.2. Договору до страхових ризиків віднесено збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, безумовна франшиза за яким складає 1 000,00 грн. (п. 10.2. Договору).

Пунктом 29.12. Договору передбачено, що при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складання кошторису вартості відновлення ТЗ (Кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей обладнання та матеріалів, що підлягають заміні без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається Страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО на підставі рахунків СТО.

Умовами п. 15.1. Договору визначено, що страхове відшкодування визначається «На базі СТО за вибором Страховика», згідно з яким при розрахунку розміру страхового відшкодування в Кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається виключно виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО за вибором Страховика (п. 29.13.1. Договору). .

Територія страхування: Україна (крім території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь), країни Європи, СНД, республіка Грузія (п. 20 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 23.05.2016 року о 19 год. 20 хв. в місті Рівне по вулиці Поперечна-Млинарська відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, через те, що остання під час руху заднім ходом, не переконавшись в тому, що це буде безпечно, не скористалась допомогою сторонніх осіб, в результаті чого здійснила наїзд на автомобіль марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1, який був припаркований позаду ОСОБА_2, внаслідок чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.06.2016 у справі № 570/3009/16-п (провадження № 3/570/658/2016) водія автомобіля «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

При цьому, суд зазначає, що під час складання постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 29.06.2016 у справі № 570/3009/16-п (провадження № 3/570/658/2016) було допущено технічну помилку в реєстраційному номері автомобіля «Chevrolet Aveo», і помилково вказано реєстраційний номер НОМЕР_7 замість НОМЕР_1.

Проте, проаналізувавши в сукупності наявні в матеріалах справи докази судом встановлено, що згідно з Довідкою № 92086093 дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_4, який і був застрахований позивачем на підставі Договору № 14540а5р від 13.05.2015, укладеного з ОСОБА_2

Відповідно до наданих МТСБУ відомостей за Полісом серії АІ № 5270126 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність власника автомобіля «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у ТДВ «СК «КИЇВ РЕ» на строк з 02.12.2015 по 01.12.2016 із встановленим розміром франшизи - 1 000, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000, 00 грн. за шкоду заподіяну майну.

При цьому, суд зазначає, що в означених відомостях міститься описка в реєстраційному номері автомобіля «Mersedes-Benz»: замість реєстраційного номеру НОМЕР_2, помилково зазначено НОМЕР_6.

Водночас, у наданій МТСБУ інформації зазначено, що застрахований відповідачем транспортний засіб має № кузова автомобілю «Mersedes-Benz» НОМЕР_5, який також зазначено у Довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 92086093.

Отже, проаналізувавши в сукупності наявні в матеріалах справи докази судом встановлено, що відповідачем було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_5, водій якого був визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 92086093, автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження задньої лівої частини.

27.05.2016 року Страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до складеного ФОП ОСОБА_4 рахунку-фактури № СФ-0000088 від 10.06.2016 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 4 005,00 грн.

17.06.2016 року позивачем було складено страховий акт № АХА2097077, згідно з яким було вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 3 005,00 грн.

22.06.2016 року позивач на підставі платіжного доручення № 250 144 перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_4 3 005, 00 грн. із призначенням платежу: «Страхове відшкодування згідно акту №АХА2097077, ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_3 зг рах № СФ-00088 від 10.06.2016».

Позивач звернувся до відповідача з заявою вих. СУ/002463/3 від 24.03.2017 про виплату страхового відшкодування, проте означені вимоги відповідачем задоволені не були. У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а її цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі - Методика), відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ОСОБА_2 Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Одночасно, суд зазначає, що здійснення позивачем виплати страхового відшкодування без врахування зносу на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, по-перше, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за спірним Договором добровільного страхування, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, Законом України "Про страхування" не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від попереднього проведення такої оцінки.

Із положень п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється також і шкода, щодо якої страховик і потерпілий досягли згоди про розмір страхового відшкодування без проведення оцінки та без експертизи пошкодженого майна. В даному випадку дії страховика (позивача) щодо перерахування страхового відшкодування безпосередньо особі (СТО), яка здійснила ремонт пошкодженого транспортного засобу, переконливо свідчать про досягнення відповідної згоди між сторонами договору страхування.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

Як зазначив Вищий господарський суд України у постанові від 13.03.2017 у справі № 910/13450/16, з врахуванням приписів ст. ст. 993, 1191 ЦК України слід зазначити, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Тобто визначальним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі Страхового акта, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування у розмірі 3 005, 00 грн. на підставі платіжного доручення № 250 144 від 22.06.2016 року.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Судом також враховано правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 13.03.2017 у справі № 910/13450/16, відповідно до якої необхідність доведення шкоди виключно шляхом проведення автотоварознавчої експертизи не узгоджуються з нормами законодавства про страхування, оскільки Верховним Судом України у листі від 19.07.2011 "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування" роз'яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 910/177/14 від 25.02.2015 та Вищим господарським судом України у постанові від 13.03.2017 у справі № 910/13450/16.

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 № 3-31гс12 у справі № 12/207.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу серії АІ № 5270126 розмір франшизи становить 1 000,00 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 2 005, 00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КИЇВ РЕ» (03680, місто Київ, вулиця Анрі Барбюса, будинок 13-Б; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА СТРАХУВАННЯ» (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8; ) 2 005 (дві тисячі п'ять) грн. 00 коп. страхового відшкодування та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.08.2017.

Суддя М.Є. Літвінова