ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.09.2017р. Справа №905/1566/17

за позовом Заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь

до відповідача 1. Донецької обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної

адміністрації, м.Краматорськ

до відповідача 2. Громадської організації «Криволуцький мисливець», с.Озерне, Лиманський

район, Донецька область

до відповідача 3. Донецького обласного управління лісового та мисливського господарства,

м.Лиман

про визнання недійсним п.п.1 п.1 розпорядження, визнання недійсним договору від 09.06.2016р.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: Ралітний О.М.-гол., Гладун В.Р.-по дов., Чернишов Ю.В.-по дов.

від відповідача 3: Головченко П.О.-по дов.

прокурор: Овчинніков І.В., Хряк О.О.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Заступник прокурора Донецької області, м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача 1, Донецької обласної державної адміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, м.Краматорськ, до відповідача 2, Громадської організації «Криволуцький мисливець», с.Озерне, Лиманський район, Донецька область, до відповідача 3, Донецького обласного управління лісового та мисливського господарства, м.Лиман, про:

- визнання недійсним п.п.1 п.1 розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації №411 від 19.05.2016р. «Про надання у користування мисливських угідь на території Донецької області» Громадській організації «Криволуцький мисливець» загальною площею 6823,3900 га;

- визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 09.06.2016р., укладеного між Донецьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Громадською організацією «Криволуцький мисливець».

В обгрунтування своїх вимог позивач стверджує про невідповідність оспорюваного розпорядження та договору від 09.06.2016р. вимогам ст.22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», враховуючи відсутність належного погодження всіх землекористувачів та землевласників, невиконання відповідачем 2 умов оспорюваного правочину.

Відповідач 1 у відзиві на позов від 31.07.2017р. №1вх01-05591-24/01 позовні вимоги не визнав, посилаючись на повну відповідність своїх дій вимогам закону.

Згідно з резолютивною частиною відзиву на позов відповідачем 1 заявлене клопотання про закриття справи у зв'язку з її непідсудністю господарським судам.

Відповідач 2 надав заперечення на позовну заяву, що надійшла до суду 31.07.2017р., згідно якої посилається на невизначеність прокурором наявності порушення інтересів держави та, як наслідок, необхідність їх захисту, невстановлення органу, уповноваженого державою здійснювати функції у відповідних відносинах. Одночасно, заперечуючи по суті позовних вимог відповідач 2 посилається на необов'язковість розгляду питання щодо погодження закріплення мисливських угідь виключно на пленарному засіданні ради з прийняттям відповідного рішення, ненадання прокурором доказів щодо визначення землекористувачів.

Відповідач 3 в заяві від 24.07.2017р. №02-278/3 повідомив суд про відсутність порушень вимог закону як під час укладання, так й під час виконання оспорюваного правочину.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, відповідачів 2, 3, господарський суд встановив:

Згідно статуту Громадської організації «Криволуцький мисливець» остання є недержавною неприбутковою організацією, яка має статус місцевої громадської організації та здійснює свою діяльність на території Краснолиманської міської ради Донецької області. Згідно п.2.1 статуту основною метою діяльності Громадської організації «Криволуцький мисливець» є ведення мисливського господарства в угіддях, наданих в користування згідно з чинним законодавством України, сприяння активному розвитку любительського мисливського і стендового спорту, охорони, відтворення, збереження, раціонального використання мисливських угідь і тваринного світу та захист спільних інтересів.

17.11.2014р. Криволуцькою сільською радою Донецької області листом №274/02-18 погоджено закріплення мисливських угідь в користування Громадській організації «Криволуцький мисливець» загальною площею 5,00 тис. га.

Листом від 12.11.2014р. Ямпільською селищною радою Краснолиманського району Донецької області було погоджено закріплення мисливських угідь в користування загальною площею 3,0 тис. га відповідачу 2, членами якого є місцеві мешканці, власники та користувачі земельних ділянок сіл Крива Лука, Іллічівка, Закітне.

Краснолиманською міською радою Донецької області в листі від 12.11.2014р. №218-02-04 також погоджено закріплення мисливських угідь в користування Громадській організації «Криволуцький мисливець» площею 8000 га.

16.07.2015р. Державним агентством лісових ресурсів України на адресу відповідача 1 направлено на погодження матеріали щодо надання у користування мисливських угідь на території Донецької області, у тому числі й Громадській організації «Криволуцький мисливець».

18.04.2016р. Державним агентством лісових ресурсів України ухвалене подання №03-11/2355-16, згідно якого, враховуючи клопотання Донецького обласного управління лісового та мисливського господарства від 24.03.2015р. №0157, погодження Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 09.03.2016р. №05/13-0317, погодження землевласників та землекористувачів, направлено на розгляд адміністрації матеріали про надання у користування мисливських угідь на території Краснолиманського району Донецької області відповідачу 2 на строк не менш як 15 років загальною площею 6823,3900 га.

Розпорядженням від 19.05.2016р. №411 голови Обласної державної адміністрації керівника обласної військово-цивільної адміністрації «Про надання в користування мисливських угідь на території Донецької області», зокрема, відповідачу 2 надано в користування мисливські угіддя на території Донецької області загальною площею 648249,7253 га строком на 15 років.

При цьому, згідно вказаного розпорядження користувачів мисливських угідь зобов'язано укласти угоди на ведення мисливського господарства в порядку, встановленому законом; вносити плату за користування мисливськими угіддями тощо.

09.06.2016р. між відповідачем 3 та відповідачем 2 укладено договір про умови ведення мисливського господарства.

Згідно п.1.1 договору розпорядженням голови облдержадміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 19.05.2016р. №411 «Про надання в користування мисливських угідь на території Донецької області» надано Громадській організації «Криволуцький мисливець» терміном до 18.05.2031 року мисливські угіддя для ведення мисливського господарства на території Лиманського району загальною площзею 6823,3900 га.

Як вказує прокурор у позові, вказані вище розпорядження та договір є такими, що порушують вимоги ст.22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Зокрема, погодження на закріплення мисливських угідь ухвалені не на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради з прийняттям відповідних рішень.

Одночасно, за твердженням прокурора, взагалі відсутні будь-які погодження таких землекористувачів як ФГ «Ралітний», ТОВ АПФ «Роднік», СТОВ «Україна», СФГ «Гусак».

Крім цього, відповідачем 2 також не виконуються умови договору в частині створення, організації та забезпечення діяльності єгерської служби.

За таких обставин, прокурор звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Відповідачі позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві, запереченнях на позов.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд приймає до уваги заперечення відповідачів та вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, при зверненні до суду з відповідними вимогами згідно норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України саме позивач має довести наявність у нього відповідного права на звернення до суду, обгрунтувати позовні вимоги певними доказами.

Як було зазначено вище, обгрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.п.1 п.1 розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації №411 від 19.05.2016р. «Про надання у користування мисливських угідь на території Донецької області» Громадській організації «Криволуцький мисливець» загальною площею 6823,3900 га прокурором визначено відсутність погоджень всіх землекористувачів та землевласників при наданні відповідачу 2 у користування мисливських угідь.

Відповідно до приписів статті 13 Конституції України землі є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і, одночасно, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Закон України "Про мисливське господарство та полювання" визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону мисливські угіддя - це ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. Користувачами мисливських угідь є спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.

Згідно з частинами 1-3 статті 3 названого Закону мисливські тварини, що перебувають у стані природної волі в межах території України, є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника мисливських тварин здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Органи державної влади здійснюють права власника щодо всіх мисливських тварин, за винятком тих, які в порядку, установленому цим Законом та іншими актами законодавства, передані до комунальної власності чи приватної власності юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 4 цього Закону органам місцевого самоврядування цим Законом та іншими Законами України можуть бути надані окремі повноваження органів виконавчої влади у сфері державного регулювання мисливського господарства та полювання.

За приписами частини 1 статті 22 названого Закону мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку.

Отже, законом встановлено, що для ведення мисливського господарства необхідні погодження усіх власників або користувачів земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, які планується отримати у користування для ведення мисливського господарства.

Таким чином, запровадження на законодавчому рівні погоджень всіх землекористувачів зумовлене необхідністю узгодження реалізації власниками земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, прав на землю з реалізацією користувачем мисливських угідь права на ці угіддя.

Облдержадміністрація відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.118 Конституції України є місцевим органом виконавчої влади та входить до системи органів виконавчої влади.

Обласна державна адміністрація діє на підставі Законів України «Про місцеві державні адміністрації», «Про військово-цивільні адміністрації».

Для організації та ведення мисливського господарства надаються у користування спеціально визначені для цього мисливські угіддя згідно з частиною 2 статті 21 Закону України «Про тваринний світ».

Законодавством України визначений певний порядок передачі мисливських угідь у користування.

Абзацом 9 частини 1 статті 6 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства належить подання документів з питань надання у користування мисливських угідь.

Відповідно до абзацу 12 ч.1 ст.13 Закону України «Про тваринний світ» визначено, що до повноважень ЦОВВ належить подання у встановленому порядку документів з питань надання у користування мисливських угідь органам, які уповноважені приймати рішення про надання у користування таких угідь та об'єктів.

Аналогічна норма закріплена у пп.21 п. 3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014р. №521.

Згідно з п.4.12 Положення про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.03.2012р. №134, управління забезпечують подання Державному агентству лісових ресурсів України документів з питань надання у користування мисливських угідь.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» та ст.15 Закону України «Про тваринний світ» до повноважень обласних рад у галузі мисливського господарства та полювання належить вирішення у встановленому порядку питань про надання і користування мисливських угідь.

Указом Президента України від 05.03.2015р. №123/2015 «Про утворення військово-цивільних адміністрацій» утворено Донецьку обласну військово-цивільну адміністрацію. На підставі Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» Донецька обласна державна адміністрація набула статусу обласної військово-цивільної адміністрації.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації області - це тимчасові державні органи, що здійснюють на відповідній території повноваження обласних рад, державних адміністрацій та інші повноваження, визначені цим Законом.

Як встановлено, Державне агентство лісових ресурсів України, Донецьке обласне управління лісового та мисливського господарства не заперечували проти надання відповідачу 2 у користування мисливських угідь, а відповідними листами Криволуцька сільська рада Донецької області, Ямпільська селищна рада Краснолиманського району Донецької області, Краснолиманська міська рада Донецької області надали згоду щодо надання відповідачу 2 у користування мисливських угідь, ці угіддя надані у користування обласною адміністрацією.

За таких обставин, наявність відповідної згоди рад з урахуванням рішення облдержадміністрації свідчать про відсутність порушень при ухваленні оспорюваного розпорядження та укладенні спірного договору вимог природоохоронного законодавства.

Виходячи зі змісту позовної заяви, прокурор також посилається на відсутність погодження на закріплення мисливських угідь таких землекористувачів як ФГ «Ралітний», ТОВ АПФ «Роднік», СТОВ «Україна», СФГ «Гусак».

Проте, всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України прокурором не доведено відповідними доказами того факту, що вказані вище особи є землекористувачами.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на листи Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 17.05.2017р. №10-5-0.2-4279/2-17, Міськрайонного управління Держземагенства у м.Красному Лимані та Краснолиманському районі Донецької області від 27.11.2014р. №1064.

Так, у листі від 17.05.2017р. №10-5-0.2-4279/2-17 Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області лише повідомлено прокурора про надання інформації на звернення відповідача 2 у листопаді 2014р. щодо площ сільськогосподарських угідь, які обліковуюються за ПП «Оберіг», ТОВ «СПФ-Донецьк», ФН «Земля СВ», ФНГ «Темп», ФГ «Ралітне», ФГ «Світанкове», ТОВ СПФ «Ставки».

При цьому, інформація Міськрайонного управління Держземагенства у м.Красному Лимані та Краснолиманському районі Донецької області щодо обліку площ сільськогосподарських угідь за сільськогосподарськими підприємствами по Ямпільській і Криволуцькій радами надана взагалі станом на 01.01.2014р.

Відповідних документів, якими б було визначено землекористувачів станом на момент ухвалення оспорюваного розпорядження прокурором до матеріалів справи не надано.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За висновками суду, всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України прокурором підстав для визнання спірного розпорядження та договору недійсними до матеріалів справи не надано (зокрема, прокурором не доведено ані незаконність змісту правочину, ані недотримання форми, ані невідповідність волі та волевиявлення).

Твердження прокурора про порушення відповідачем 2 умов спірного договору, його невиконання є безпідставними, оскільки такі посилання вказують на порушення при виконанні умов спірного договору, а не під час його укладення, що може бути предметом позовного провадження з інших правових підстав.

Згідно із ст.29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Як вказувалось вище, обгрунтовуючи своє звернення до суду з розглядуваним позовом прокурор посилається на відсутність згоди усіх власників та користувачів земельних ділянок, які входять у спірну земельну ділянку при її наданні під мисливські угіддя Громадській організації «Криволуцький мисливець».

Проте, доказів направлення відповідних запитів, звернень до таких землевласників, землекористувачів прокурором до справи не надано. При цьому, за наданими до справи матеріалами прокурором взагалі не встановлено таких землекористувачів.

Законність втручання у право мирного володіння майном відповідача 2 прокурором не доведена, враховуючи, що в листі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 17.05.2017р., взагалі не вказані землекористувачі, відсутні дані про осіб, які були власниками або користувачами земельних ділянок станом на момент прийняття відповідачем 1 оспорюваного розпорядження.

При цьому, прокурором також не доведено, що дане втручання здійснюється з метою задоволення публічних інтересів, оскільки відповідач 2 вже майже рік мирно володіє спірними угіддями, за цей час жодних заперечень будь-якими особами, в тому числі вказаними прокурором міськими, сільськими радами, господарствами не заявлялось.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, предметом безпосереднього регулювання ст.1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

За висновками суду, право користування мисливськими угіддями є правом на майно у розумінні ст.1 Першого протоколу.

При цьому Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої ст.9 Конституції України, ст.10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому прокурором не подано доказів недобросовісності відповідача 2 під час набуття та використання зазначеного права чи неналежно виконання ним договірних зобов'язань за спірним договором.

Таким чином, враховуючи, що визнання недійсним оскаржуваного рішення відповідача 1 та визнання недійсним спірного договору за вищевказаних обставин позбавить відповідача 2 права користування мисливськими угіддями, якими він володіє протягом року, а відтак призведе до порушення визначених Конвенцією принципів законності і суспільного інтересу та порушить передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції право відповідача 2 на мирне володіння майном.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсним п.п.1 п.1 розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації №411 від 19.05.2016р. «Про надання у користування мисливських угідь на території Донецької області» Громадській організації «Криволуцький мисливець» загальною площею 6823,3900 га; визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 09.06.2016р., укладеного між Донецьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Громадською організацією «Криволуцький мисливець» підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на прокурора повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 29, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь до Донецької обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної адміністрації, м.Краматорськ, Громадської організації «Криволуцький мисливець», с.Озерне, Лиманський район, Донецька область, Донецького обласного управління лісового та мисливського господарства, м.Лиман, про:

- визнання недійсним п.п.1 п.1 розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації №411 від 19.05.2016р. «Про надання у користування мисливських угідь на території Донецької області» Громадській організації «Криволуцький мисливець» загальною площею 6823,3900 га;

- визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 09.06.2016р., укладеного між Донецьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Громадською організацією «Криволуцький мисливець».

В судовому засіданні 06.09.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 06.09.2017р.

Суддя Г.В. Левшина