ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р. Справа № 911/1153/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана +", м. Богодухів Харківської області,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко", с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району,

про стягнення 621 154,06 грн.

та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко",

с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана +", м. Богодухів Харківської області,

про визнання недійсним договору.

Суддя О.В. Конюх

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1, доручення від 10.04.2017;

від відповідача: не зявився;

СУТЬ СПОРУ:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Беркана+", м. Богодухів Харківської області, звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою від 11.04.2017 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко", с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 621 154,06 грн. за договором поставки №1/310316 від 31.03.2016, яка складається з 574 720,90 грн. основного боргу, 46 433,16 грн. пені та покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору позивачем відповідачу було поставлено товар на загальну суму 1 281 045,96 грн., однак, в порушення умов договору, відповідач не виконав свого зобов'язання щодо оплати поставленої продукції в повному обсязі, сплативши лише 706 325,06 грн. Таким чином, позивач твердить, що сума основної заборгованості відповідача перед позивачем становить 574 720,90 грн., яку він просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку разом із нарахованими у звязку із простроченням грошового зобовязання 46 433,16 грн. пені.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.04.2017 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/1153/17 та призначено справу до розгляду на 15.05.2017.

13.05.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до господарського суду Київської області надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи від 11.05.2017, в якому відповідач просить суд з метою встановлення фактичного розміру заборгованості відповідача перед позивачем призначити економічну судову експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

13.05.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до господарського суду Київської області також надійшов відзив на позовну заяву від 11.05.2017, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що по-перше, позивачем не надано документів (заявок) на замовлення товару, з яких, на думку відповідача, можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару, його кількості, вартості, умов та строків поставки на адресу відповідача.

Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивачем не надано доказів, які підтверджують реалізацію товару та його залишки, як це передбачено п.4.1 договору, а відсутність таких доказів позбавляє можливості визначити строк оплати кожної партії поставленого товару, оскільки в силу вимог договору, розрахунок за реалізований товар проводиться протягом 30 календарних днів з моменту надання звіту про хід реалізації.

Також, відповідач вказував, що на його думку, наявні в матеріалах справи видаткові накладні як первинні документи не можуть підтверджувати заявлені позовні вимоги, оскільки поставка та оформлення видаткових накладних відбулися з порушенням встановленої законом процедури. Зокрема, ряд видаткових накладних не містить мокрого відтиску печатки підприємства, не визначено посаду та повноваження посадових осіб постачальника/покупця, не містять прізвища, імені та по батькові відповідальних посадових осіб постачальника/покупця, не містять дату отримання ТМЦ та не містять інформацію про місце складення видаткової накладної.

15.05.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" до господарського суду Київської області надійшов супровідний лист з додатками.

22.05.2017 відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" звернувся до господарського суду Київської області в порядку статті 60 ГПК України із зустрічною позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана +", в якій просив суд визнати недійсним ОСОБА_2 поставки від 31.03.2016 № 1/310316.

Ухвалою суду від 22.05.2017 зустрічну позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" разом з доданими до неї матеріалами повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 26.05.2017 провадження у справі №911/1153/17 зупинено до завершення перегляду ухвали господарського суду Київської області про повернення зустрічного позову без розгляду від 22.05.2017 у справі №911/1153/17 в апеляційному порядку та повернення матеріалів справи до господарського суду Київської області.

29.05.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" до господарського суду Київської області надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на користь "Беркана+" 574 720,90 грн. основного боргу та 44 152,13 грн. пені.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на ухвалу господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1153/17 задоволено; ухвалу господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1153/17 скасовано.

Ухвалою суду від 11.07.2017 провадження у справі №911/1153/17 поновлено, розгляд справи призначено на 24.07.2017.

Ухвалою суду від 11.07.2017 прийнято зустрічну позовну заяву до сумісного розгляду з первісним позовом та порушено провадження за зустрічним позовом.

Зустрічний позов про визнання договору недійсним обґрунтований тим, що у відповідності до ч. 4 ст. 180, ст. 266 ГК України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Сторонами при укладення договору не було належним чином конкретизовано його предмет, шляхом визначення його індивідуальними ознаками, не було визначено ні кількості товару, ні якісних показників, що свідчить про недотримання вимог закону щодо такої істотної умови договору як його предмет. Також позивач за зустрічним позовом твердить, що при укладенні договору сторонами порушено вимоги частини 5 ст. 180 ГК України щодо визначення у господарському договорі такої істотної умови як ціна, оскільки не було визначено ні ціну за одиницю, ні загальну вартість товару, що поставлятиметься. Відтак, позивач а зустрічним позовом просить визнати недійсним договір поставки №1/310316 від 31.03.2016, на підставі якого був поданий первісний позов, посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України.

24.07.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до господарського суду Київської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

24.07.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" до господарського суду Київської області надійшли заперечення на зустрічний позов, в яких позивач за первісним позовом просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю. Заперечення мотивовані тим, що при укладенні договору сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх необхідних істотних умов та дотримались вимог закону зокрема і щодо належного визначення предмету, ціни та строку дії, а посилання позивача за зустрічним позовом спростовуються умовами договору.

Ухвалою суду від 24.07.2017 прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог,зазначено, що справа розглядатиметься в редакції вимог первісного позову відповідно до вищевказаної заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" про стягнення з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" 618 873,03 грн. заборгованості, яка складається з: 574 720, 90 грн. основної заборгованості та 44 152,13 грн. пені; розгляд справи відкладено на 07.08.2017.

24.07.2017 після судового засідання представником позивача подано до господарського суду Київської області супровідний лист з додатками.

07.08.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до господарського суду Київської області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.08.2017 з'явився представник позивача за первісним позовом, який в усних поясненнях просив суд задовольнити первісний позов в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Крім того, представник позивача за первісним позовом заперечив проти задоволення клопотання відповідача за первісним позовом про відкладення розгляду справи та заперечив проти задоволення клопотання про призначення експертизи у справі. Відповідач свого представника в судове засідання 07.08.2017 не скерував, хоча про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся судом належним чином.

Суд розглянувши клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" про відкладення розгляду справи №9111/1153/17, відмовив в його задоволенні, оскільки відповідно до ст. 77 ГПК України відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, здійснюється в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України і підставою для відкладення є неможливість вирішити спір в даному судовому засіданні, а не незявлення представника сторони, яка заздалегідь була повідомлена про судовий розгляд.

Також, судом враховано, що в силу вимог ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору.

Судом враховано, що відповідач був обізнаний про розгляд судом даного спору, та мав достатньо часу подати суду відзив на позов, письмові пояснення, контррозрахунок заборгованості, документи та докази, що стосуються предмету спору. Враховуючи обмежений статтею 69 ГПК України строк розгляду справи, достатність її матеріалів для прийняття обґрунтованого рішення, суд відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з метою недопущення безпідставного затягування розгляду спору.

Суд, розглянувши клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" про призначення судово-економічної експертизи від 11.05.2017 з метою встановлення фактичного розміру заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" перед товариством з обмеженою відповідальністю "Беркана+", проведення якої відповідачем запропоновано доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, зазначає наступне.

У відповідності до ст. 41 ГПК України , для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення (п. 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Якщо особа подала клопотання про призначення експертизи, а інші особи проти клопотання заперечують, суд вирішує клопотання, виходячи з мотивів заявленого клопотання та необхідності використання спеціальних знань для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Розглянувши подану заяву, заслухавши думку позивача, який проти задоволення вказаного клопотання заперечував, а також дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд зазначив про відсутність підстав для призначення судової економічної експертизи та задоволення поданої заяви, оскільки необхідність використання спеціальних знань для встановлення обставин, які визначені в поданому клопотанні, зокрема, правильності наданих позивачем розрахунків, відсутні.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+", м. Богодухів Харківської області (далі - ТОВ "Беркана") до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко", с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району (далі - ТОВ "Фрам Ко") про стягнення 618 873,03 грн., та зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" про визнання недійсним договору, всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

31.03.2016 між ТОВ "Фрам Ко" та ТОВ "Беркана+" укладено договір поставки №1/310316, відповідно до умов якого:

- постачальник зобов'язаний поставити та передати у власність покупцеві товари згідно з заявками покупця в асортименті та по цінам , вказаним у видаткових накладних, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах, визначених цим договором (пункт 1.1 договору);

- поставка товару проводиться у відповідності до заявок, які подаються покупцем. Заявка обов'язково повинна містити дані щодо асортименту та кількості товару (пункт 1.2 договору);

- партією товару вважається його кількість, вказана в одній накладній (пункт 1.4 договору)

- поставка товару здійснюється силами та за рахунок постачальника на умовах DDP (за редакцією Інкотермс 2010), які застосовуються з врахуванням внутрішньодержавного характеру даного договору, за адресою вказаною покупцем в заявці, та в терміни, що вказані у заявці, але не більше 3 календарних днів (пункт 3.1 договору);

- датою поставки вважається дата передачі постачальником товару покупцю. Розвантажувальні роботи здійснюються силами та засобами покупця. Право власності на партію товару переходить покупцю в момент отримання останнім товару. Моментом отримання товару вважається відмітка покупця про отримання товару на видатковій накладній постачальника (пункт 3.1 договору);

- покупець зобов'язаний сплачувати постачальнику гроші за поставлений товар по мірі його реалізації протягом 30 календарних днів з моменту отримання постачальником наступного звіту. Звіт покупця направляється ним постачальнику щомісяця, до 5 числа місяця, наступного за звітним. Постачальник підтверджує отримання звіту письмово (електронною поштою, факсом). Якщо відповідь на звіт покупця не отримана протягом 3 днів з моменту його направлення, та якщо є зафіксовані дані, що звіт постачальником отриманий, вважається що постачальник отримав звіт належним чином (пункт 4.1 договору);

- у випадку порушення строку оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючий в період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення (пункт 8.4 договору);

- договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017 (пункт 10.1 договору).

Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, на виконання умов договору поставки №1/310316 від 31.03.2016 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 303 246,32 грн. відповідно до видаткових накладних, а саме:

- видаткова накладна №24 від 25.05.2016 на суму 31 380,96 грн.;

- видаткова накладна №26 від 16.06.2016 на суму 15 690,48 грн.;

- видаткова накладна №28 від 12.07.2016 на суму 62 761,92 грн.;

- видаткова накладна №29 від 18.07.2016 на суму 46 904,52 грн.;

- видаткова накладна №31 від 21.07.2016 на суму 125 190,00 грн.;

- видаткова накладна №40 від 02.08.2016 на суму 62 595,00 грн.;

- видаткова накладна №41 від 03.08.2016 на суму 77 382,83 грн.;

- видаткова накладна №42 від 03.08.2016 на суму 3 900,96 грн.;

- видаткова накладна №48 від 22.08.2016 на суму 14 787,83 грн.;

- видаткова накладна №49 від 22.08.2016 на суму 7 801,92 грн.;

- видаткова накладна №50 від 25.08.2016 на суму 14 787,83 грн.;

- видаткова накладна №51 від 25.08.2016 на суму 7 801,92 грн.;

- видаткова накладна №56 від 13.09.2016 на суму 46 904,52 грн.;

- видаткова накладна №61 від 03.10.2016 на суму 39 142, 74 грн.;

- видаткова накладна №76 від 27.10.2016 на суму 23 999,96 грн.;

- видаткова накладна №77 від 27.10.2016 на суму 71 999,93 грн.;

- видаткова накладна №84 від 17.11.2016 на суму 23 751,00 грн.;

- видаткова накладна №87 від 17.11.2016 на суму 182 760, 55 грн.;

- видаткова накладна №88 від 17.11.2016 на суму 12,00 грн.;

- видаткова накладна №89 від 17.11.2016 на суму 11 946,55 грн.;

- видаткова накладна №105 від 08.12.2016 на суму 72 000,00 грн.;

- видаткова накладна №115 від 23.12.2016 на суму 144 000,00 грн.;

- видаткова накладна №20 від 22.02.2017 на суму 88 801,44 грн.;

- видаткова накладна №21 від 21.02.2017 на суму 63 856,80 грн.;

- видаткова накладна №25 від 22.02.2017 на суму 22,26 грн.

Товар отримано відповідачем на підставі довіреностей на отримання матеріальних цінностей: довіреність від 13.05.2016 №2356К видана приймальнику ОСОБА_3, довіреність від 25.05.2016 №2564 видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність від 16.06.2016 №2926К видана приймальнику ОСОБА_5, довіреність від 12.07.2016 №3323К видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність від 18.07.2016 №1757Д видана приймальнику ОСОБА_6, довіреність від 21.07.2016 №3558К видана приймальнику ОСОБА_5, довіреність №1850Д від 02.08.2016 видану приймальнику ОСОБА_6, довіреність від 03.08.2016 №3840К видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність від 23.08.2016 №4265К видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність №4310К від 26.08.2016 видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність від 04.10.2016 №5193К видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність №5752К від 28.10.2016 видана приймальнику 28.10.2016, довіреність від 17.11.2016 №6151К видана приймальнику ОСОБА_4, довіреність №930К від 23.02.2017 видана приймальнику ОСОБА_4

Також, до матеріалів справи залучено ряд копій товарно-транспортних накладних.

Посилання відповідача на те, що позивачем не долучено заявок на замовлення товару, з яких можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару, його кількості, вартості, умов та строків поставки на адреси відповідача, та товарно-супровідних документів, матеріалами справи спростовується.

Суд зазначає, що відсутність заявок на замовлення товару за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Відповідач також посилався і на те, що у видаткових накладних відсутня печатка покупця, на що суд зазначає, що законодавством не передбачено необхідність завіряння видаткової накладної печаткою підприємства.

Відповідно до абзацу третього частини другої ст. 207 Цивільного кодексу України обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Умовами договору поставки №1/310316 від 31.03.2016 сторони не погодили такої вимоги про обов'язковість скріплення видаткової накладної печаткою, а відтак і посилання на відсутність такої є безпідставним.

Крім того, відповідач посилається на те, що у деяких видаткових накладних відсутні відомості про особу, яка брала участь у господарській операції від ТОВ "Фрам Ко", а саме ім'я, прізвище та по батькові уповноваженої особи.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинний документ має містити зокрема та не виключно: назву підприємства від імені якого складеного документ, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що видаткові накладні, копії яких знаходяться в матеріалах справи, та довіреності до них, містять всі необхідні реквізити для достовірної ідентифікації відповідача, як особи, яка отримала за ними товар від позивача на виконання договору поставки.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого закону, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відтак, судом встановлено, що постачальник належним чином виконав свої зобовязання з поставки товару за договором поставки №1/310316 від 31.03.2016.

Позивач твердить, що відповідач свій обов'язок щодо оплати поставленого товару виконав частково.

Судом встановлено, що відповідач частково здійснив оплату поставленого товару всього в розмірі 635 395,26 грн., що вбачається з долучених до матеріалів справи копій платіжних доручень, зокрема:

- платіжне доручення №10001 від 12.07.2016 на суму 16 000,00 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної № 20 від 13.05.2016;

- платіжне доручення №9050003 від 03.08.2016 на суму 3 5000,00 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної №20 від 13.05.2016;

- платіжне доручення №9160001 від 04.08.2016 на суму 31 380,96 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної №24 від 25.05.2016;

- платіжне доручення №10480001 від 09.09.2016 на суму 90 514,78 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної №20, 26, 28-1 від 13.05.2016 - 12.07.2016;

- платіжне доручення №11760001 від 12.10.2016 на суму 100 000,00 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної №31 від 21.07.2016;

- платіжне доручення №12070003 від 19.10.2016 на суму 109 499, 52 грн., з призначенням платежу згідно накладної №29, 40 від 18.07.2016-02.08.2016;

- платіжне доручення №4520002 від 01.12.2016 на суму 97 000,00 грн., з призначенням платежу: плата за лікарські засоби згідно накладної №31, 41 від 21.07.2016-03.08.2016;

- платіжне доручення №15790002 від 27.12.2016 на суму 56000,00 грн., з призначенням платежу: плата за засоби медичного призначення згідно накладних №105 від 09.12.2016;

- платіжне доручення №8180001 від 14.02.2017 на суму 35 148,49 грн., з призначенням платежу: оплата за лікарські засоби згідно накладної №41, 48, 50 від 03.08.16-25.08.16;

- платіжне доручення №8180002 від 14.02.2017 на суму 14 851,51 грн., з призначенням платежу: оплата за засоби медичного призначення згідно накладної 42, 51, 49 від 03.08.16- 26.08.16;

- платіжне доручення №18550005 від 20.02.2017 на суму 50 000,00 грн., з призначенням платежу: оплата за засоби медичного призначення згідно накладної №115 від 23.12.2016;

Крім того, як вбачається з накладних на повернення товару: №61476 від 31.01.2017 на суму 8 159,05 грн. по видаткових накладних №61 та №28-1, №61470 від 31.01.2017 на суму 62 770,75 грн. по видаткових накладних №87, №88, відповідачем повернуто позивачу товар всього на загальну суму 70 929,8 грн.

Отже, проаналізувавши подані позивачем первинні документи та здійснивши повторний розрахунок заборгованості, суд встановив, що вартість поставленого та неоплаченого відповідачем товару складає 596 921,26 грн.

Суд зазначає, що позивачем допущена помилка при розрахунку основної суми заборгованості за договором поставки від 31.03.2016 №1/310316, а саме, позивач зазначив, що за видатковою накладною №20 від 22.02.2017 товар було поставлено на суму 66 601,08 грн., однак, як вбачається з видаткової накладної №20 від 22.02.2017, товару за нею поставлено на суму 88 801,44 грн., відтак сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 596 921,26 грн., а не як твердить позивач - 574 720,90 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин обовязок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Сторони, звертаючись до суду, повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд ухвалами суду від 18.04.2017, 11.07.2017, 24.07.2017 зобов'язував ТОВ "Фрам Ко" подати документи (платіжні документи, банківські виписки), що підтверджують сплату відповідачем грошових коштів в більшому розмірі, ніж визнає та доводить суду позивач, однак докази оплати заборгованості відповідачем суду надані не були.

Згідно частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Абзацом другим частини 1 ст. 530 ЦК України передбачено можливість визначити строк виконання зобовязання шляхом визначення вказівки на подію, яка неминуче має настати.

Сторони в умовах договору (пункт 4.1 договору) погодили, що покупець зобов'язаний сплачувати постачальнику гроші за поставлений товар по мірі його реалізації протягом 30 календарних днів з моменту отримання постачальником наступного звіту. Звіт покупця про хід реалізації направляється ним постачальнику щомісяця, до 5 числа місяця, наступного за звітним. Постачальник підтверджує отримання звіту письмово (електронною поштою, факсом). Якщо відповідь на звіт покупця не отримана протягом 3 днів з моменту його направлення, та якщо є зафіксовані дані, що звіт постачальником отриманий, вважається що постачальник отримав звіт належним чином.

Разом із тим, реалізація товару, придбаного у відповідача, кінцевому споживачу, не є подією, що неминуче має настати. Товар може не бути реалізовано до завершення терміну придатності, або взагалі не бути реалізовано, пошкоджено, втрачено і зазначене не залежить від волі сторін Договору.

Згідно визначення ст. 42 ГК України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання. Пунктом 3.2 Договору сторони передбачили, що датою поставки вважається дата передачі постачальником товару покупцю. Право власності на партію товару переходить покупцю в момент отримання останнім товару.

Разом із тим, враховуючи передбачений договором механізм та строк оплати товару після його реалізації протягом 30 днів після отримання звіту про хід реалізації, всупереч пункту 3.2 Договору всі ризики за договором (в тому числі ризик пошкодження, завершення терміну придатності, ненастання взагалі події реалізації товару) фактично несе продавець, оскільки покупець за умовами договору має оплачувати лише реалізований товар. Крім того, фактично в договорі визначена можливість покупцю в односторонньому порядку встановлювати та змінювати строк оплати, ухилятися від оплати отриманого товару, на що продавець, згідно умов договору не має механізмів впливу. Зазначене підтверджується зокрема і тим, що у договорі не передбачено прав постачальника та алгоритму дій у випадку неподання покупцем чергового звіту про хід реалізації, або двосторонньої перевірки правильності його складення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що строк оплати товару в Договорі та механізм його визначення належним чином не визначено, за таких обставин до відносин сторін слід застосовувати положення частини 1 ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тобто строк виконання відповідачем грошового зобовязання є таким, що настав. Зазначена позиція кореспондується з позицією, викладеною в пункті 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" та пункті 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права".

Крім того, відповідно до частин 1, 3 ст. 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

За таких обставин, суд встановив, що строк оплати заборгованості за отриманий від позивача товар є таким, що настав.

Таким чином, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 574 720,90 грн. основного боргу за договором №1/310316 від 31.03.2016 обґрунтованою, документально підтвердженою, відповідачем не спростованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Суд враховує, що вірно розрахована основна заборгованість відповідача перед позивачем становить більшу суму, ніж заявляє до стягнення позивач, однак суд, приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, відтак вимога про стягнення з відповідача за первісним позовом основного боргу належить до задоволення повністю в заявленійц сумі.

Крім того, у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 44 152,13 грн., розраховану за період з 01.01.2017 по 10.04.2017. Щодо зазначених вимог суд зазначає наступне.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобовязання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобовязання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Сторони в пункті 8.4 договору погодили, що у випадку порушення строку оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Оскільки інший період нарахування пені в Договорі сторонами не встановлено, нарахування пені має розпочатися наступного дня після спливу передбаченого договором терміну оплати (по кожній накладній окремо) та припинитися або в день виконання грошового зобовязання або через шість місяців у відповідне число останнього місяця строку після кінцевого строку оплати.

За таких обставин, розрахунок пені має бути здійснено відповідно до зазначених норм закону на рівні подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період та має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За таких обставин, враховуючи:

- наявність у відповідача простроченого боргового зобовязання перед позивачем, враховуючи часткові оплати та повернення товару;

- відповідальність за порушення грошового зобовязання, визначені пунктом 8.4 Договору та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", а також встановлені постановами Правління НБУ "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розміри облікової ставки НБУ;

- встановлений судом належний строк оплати за видатковими накладними з врахуванням заявленого позивачем періоду нарахування пені,

суд самостійно здійснив повторний розрахунок пені за період з 01.01.2017 по 10.04.2017 та встановив, що з відповідача на користь позивача належить до стягнення пеня в сумі 33 608,79 грн., відтак вказана вимога підлягає задоволенню частково.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем, суд задовольняє позов товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" частково, приймає рішення про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" 574 720,90 грн. основного боргу та 33 608,79 грн. пені.

Щодо зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко", в якому відповідач за первісним позовом просить суд визнати недійсним договір поставки №1/310316 від 31.03.2016 укладений між ТОВ "Беркана+" та ТОВ "Фрам Ко", суд зазначає наступне.

Зустрічні позовні вимоги ТОВ "Фрам Ко" обґрунтовує тим, що сторони укладаючи договір поставки мали визначитись та конкретизувати предмет договору, визначивши його індивідуальною ознакою. Однак, сторонами дані дії вчинені не були, що в свою чергу призвело до недотримання вимог закону щодо істотних умов договору. Крім того, позивачем та відповідачем не визначено в договорі ні кількості товару, ні якісних показників товару, що суперечить ч. 3, 4 ст. 180 ГК України. Також, сторонами в договорі не визначено ні ціни товару за одиницю, ні загальної вартості товару, що поставлятиметься, що суперечить ч. 5 ст. 180 ГК України. Так, ТОВ "Фрам Ко" вказує, що керуючись вказаними нормами законодавства, враховуючи недотримання вимог закону щодо істотних умов договору при його укладенні, договір поставки №1/310316 від 31.03.2016 між ТОВ "Беркана+" та ТОВ "Фрам Ко" підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 та ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

По-перше, хибним є посилання ТОВ "Фрам Ко" на відсутність в оспорюваному договорі всіх необхідних істотних умов, та на ст. 180 Господарського кодексу України, згідно до якої господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Положеннями ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між юридичними особами мають вчинятися в письмовій формі.

У ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Позивач твердить, що спірним договором фактично не визначено:

- предмет договору (не визначено товар індивідуальною ознакою),

- кількість товару,

- ціну товару за одинцю, та ціну договору,

- якісні показники товару.

Проте, з такими висновками позивача суд не погоджується, оскільки:

по-перше, відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Посилання відповідача на те, що лікарські засоби, які поставлялись в рамках оспорюваного договору поставки, не визначені індивідуальними ознаками, є хибним та безпідставним, оскільки в даному випадку вони визначені родовими ознаками.

по-друге, умовами договору, зокрема в п.1.1 сторони узгодили, що постачальник зобов'язаний поставити та передати у власність покупцеві товар згідно з заявками покупця в асортименті та по цінам, вказаним у видаткових накладних, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах визначених цим договором. Копії видаткових накладних до цього договору містять і асортимент і ціну товару, який поставлявся.

по-третє, пунктом 2.1 договору, встановлено, що ціна на товар встановлюється в гривнях та базується на підставі прайс-листів постачальника, які є невід'ємною частиною цього договору. Загальна сума даного договору обумовлюється сумами, зазначеними у накладних на кожну партію товару. (пункт 2.3 договору).

по-четверте, щодо якості товару, то сторони в умовах договору передбачили Розділ 5 "Якість товару", яким повністю врегульовано вимоги до якості товару.

За оспорюваним договором, позивач беззастережно прийняв у відповідача майно, видаткові накладні підписав, поставлений товар не викликав зауважень з боку ТОВ "Фрам Ко", оскільки доказів звернення до ТОВ "Беркана+" з претензіями щодо якості, кількості поставленого товару, або щодо відмови у прийнятті товару суду не подано.

Таким чином, неповна ідентифікація поставленого товару, не означає, що сторони, не розуміли яке конкретно майно поставляється, оскільки таке згідно умов договору повинно було визначатись самим же ТОВ "Фрам Ко" (покупцем) у відповідних заявках.

Суд звертає увагу позивача за зустрічним позовом, що відповідно до частини 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у письмових документах, якими обмінялися сторони, то сторони не порушили вимог частини першої статті 208 Цивільного кодексу України, уклали письмовий правочин, та у відповідності до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Відтак, посилання позивача на те, що з умов договору не можливо встановити предмет та ціну договору, матеріалами справи спростовується.

По-друге, відсутність в договорі істотних умов договору, на що посилається позивач за зустрічним позовом, могло б слугувати підставою для твердження про те, що договір є неукладеним, а не недійсним.

Слід розрізняти правові поняття неукладений договір та недійсний.

Так, недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом (пункт 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Поняття неукладений договір є тотожним договору, що не відбувся. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 ), відповідно позивач в позові невірно застосовує дане положення закону.

Відповідно до позиції, викладеної в абзаці пятому пункту 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11 та Вищий господарський суд України у постанові від 25.06.2011р. №7/221-09.

Однак, суд звертає увагу, що факт укладення договору та погодження істотних умов та його фактичне виконання підтверджують видаткові накладні, підписані обома сторонами, та факт часткової оплати вказаних видаткових накладних покупцем ТОВ "Фрам Ко".

За таких обставин, судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 містить всі необхідні істотні умови, сторонами виконувався, відповідно є укладеним та дійсним.

За встановлених господарським судом обставин, приймаючи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, господарський суд вважає, що позовні вимоги ТОВ "Фрам Ко" про визнання недійсним договору поставки №1/310316 від 31.03.2016 є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Приписами ч. 2 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Виходячи із зменшеного розміру позовних вимог ТОВ "Беркана+" про стягнення з відповідача 618 873,03 грн., позовна заява мала бути оплачена судовим збором в сумі 9 283,10 грн. (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати).

Як вбачається з доданих до позовної заяви платіжних доручень №1354 від 21.03.2017 на суму 6 883,42 грн., №1404 від 10.04.2017 на суму 2 433,89 грн. ТОВ "Беркана+" сплатило судовий збір в сумі 9 317,31 грн., виходячи з розміру первісних позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила, повертається за ухвалою суду, зокрема у разі зменшення розміру позовних вимог.

З огляду на зазначене та враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сума судового збору в розмірі 34,21 грн. підлягатиме поверненню, у звязку з зменшенням розміру позовних вимог, у разі звернення позивача до суду з відповідним клопотанням.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за первісним позовом покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судового збору за зустрічним позовом ТОВ "Фрам Ко", враховуючи відмову у задоволенні такого, судові витрати за подання зустрічного позову, згідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (08131, Київська область, Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вулиця Леніна, будинок 114, ідентифікаційний код 39443405)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" (62103, Харківська область, Богодухівський район, місто Богодухів, вулиця Пушкіна, будинок, 20/1, ідентифікаційний код 38890341)

574 720,90 грн. (п'ятсот сімдесят чотири тисячі сімсот двадцять гривень дев'яносто копійок) основного боргу,

33 608,79 грн. (тридцять три тисячі шістсот вісім гривень сімдесят дев'ять копійок) пені,

9 124,95 грн. (дев'ять тисяч сто двадцять чотири гривні дев'яносто п'ять копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. В зустрічному позові товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" до товариства з обмеженою відповідальністю "Беркана+" відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 22.08.2017

Суддя О.В. Конюх