ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.08.2017 Справа № 904/7615/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГПРОМТЕХЗБУТ", м.Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ", м. Кам'янське

про стягнення 484 639,70 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 28/08-17р. від 28.08.2017

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГПРОМТЕХЗБУТ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ" (далі відповідач) про стягнення 484 639,70 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 15-0908-02 від 14.05.2015, в частині здійснення оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.2017 порушено провадження у справі № 904/7615/17, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 31.08.2017.

Повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, але 31.08.2017 до суду від відповідача надійшли:

- відзив на позовну заяву;

- клопотання про долучення до матеріалів справи контррозрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань на суму боргу;

- клопотання про зупинення провадження у справі.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні заперечував щодо зупинення провадження у справі, виходячи з того, що відповідач навмисно затягує розгляд спору по суті.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі та вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами, оскільки:

По-перше, відповідач не надав суду жодних доказів в обґрунтування неможливості забезпечення явки свого повноважного представника.

По-друге, дії відповідача направлені на затягування розгляду спору, виходячи з того, що:

? Статтею 56 ГПК України передбачено, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Відповідно до приписів пунктів 2 і 3 частини 1 статті 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують:

2) відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів;

3) сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Вищевказані норми є обов'язковими, у разі їх не виконання суд зобов'язаний повернути позовну заяву (зустрічну позовну заяву) без розгляду

? Зустрічна позовна заява була подана без доказів надсилання її на адресу відповідача за зустрічним позовом, що є підставою для повернення зустрічної позовної заяви і доданих до неї документів без розгляду на підставі пункту 6 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України. Відповідач є обізнаним про необхідність обов'язкового направлення копії зустрічної позовної заяви на адресу відповідача за зустрічним позовом, враховуючи те, що останній у багатьох справах Господарського суду Дніпропетровської області виступає як позивач. Враховуючи навмисне не направлення зустрічної позовної заяви на адресу відповідача за зустрічним позовом, що є підставою для повернення зустрічної позовної заяви, відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви від 29.08.2017, в якій жодного заперечення щодо застосування судом приписів п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України не вказав.

? Зустрічна позовна заява була подана без доказів оплати судового збору. Окрім того, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача за зустрічним позовом про відстрочку оплати судового збору, виходячи з того, що позивач до зустрічного позову не подав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі. Викладене є підставою для повернення зустрічної позовної заяви і доданих до неї документів без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України. Відповідач є обізнаним про необхідність обов'язкового підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі, враховуючи те, що останній у багатьох справах Господарського суду Дніпропетровської області виступає як позивач. Враховуючи навмисне не надання позивачем за зустрічним позовом належних доказів в підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі, що є підставою для повернення зустрічної позовної заяви, відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви від 29.08.2017, в якій жодного заперечення щодо застосування судом приписів п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України не вказав.

? Повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до господарського суду в загальному порядку (інше провадження) після усунення допущеного порушення.

Таким чином, суд вважає, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) неналежним чином користується своїми процесуальними правами, не виявляє взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони та не вживає заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

У судовому засіданні 31.08.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Металургпромтехзбут» (далі - позивач, продавець) і Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» (далі - відповідач, покупець) укладено договір № 15-0908-02 (далі Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого продавець зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, іменовану надалі товар. Кількість, номенклатура, ціна, строки поставки товару, умови поставки (відповідно до ІНКОТЕРМС правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної ОСОБА_2 в редакції 2010 року) та умови оплати визначені в Специфікаціях, прикладених до даного договору, що становлять його невідємну частину.

Ціна товару встановлюється в гривнях, на умовах поставки зазначених у Специфікаціях, прикладених до договору, що становлять його невідємну частину (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору, сума договору на момент підписання згідно, Специфікації № 1, становить 1 025 460,00 грн. з ПДВ.

Термін дії договору з моменту підписання до 31.12.2015 (п. 9.4. Договору).

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 5 до Договору сторони дійшли згоди подовжити строк дії договору до 31.12.2017.

Додатковою угодою № 3 до Договору, сторони дійшли згоди доповнити Договір Специфікацією № 4.

За умовами п. 1 Додаткової угоди № 3 до Договору, позивач зобовязався поставити товар відповідачу протягом 20-ти календарних днів з моменту відправлення письмової заявки по затверджених еталонах-зразках. Також даним пунктом визначено умови оплати: протягом 10-ти банківських днів з моменту отримання товару на підставі виставленого фактичного рахунку.

Як зазначено у п. 3 Додаткової угоди № 3 до Договору, з урахуванням зазначеної Специфікації загальна сума по Договору буде складати 4 296 907,80 грн. з ПДВ.

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 3 до Договору, дана Додаткова угода набуває сили з моменту підписання її сторонами, складена у двох примірниках (по одному примірнику кожній із сторін), що мають однакову юридичну силу, і є невідємною частиною зазначеного договору.

У п. 1 Додаткової угоди № 4 до Договору вказано про те, що сторони дійшли згоди доповнити Договір Специфікацією № 5, якою погодили номенклатуру та кількість партії товару, що підлягає поставці, на суму 818 700,00 грн. з ПДВ. Позивач зобовязався поставити товар відповідачу протягом 20-ти календарних днів з моменту відправлення письмової заявки по затверджених еталонах-зразках. Також даним пунктом визначено умови оплати: протягом 10-ти банківських днів з моменту отримання товару на підставі виставленого фактичного рахунку.

З урахуванням зазначеної Специфікації загальна сума по Договору буде складати 5115607,80 грн. з ПДВ (п. 3 Додаткової угоди № 4 до Договору).

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 4 до Договору, дана Додаткова угода набуває сил з моменту підписання її сторонами, складена у двох примірниках (по одному примірнику кожній із сторін), що мають однакову юридичну силу, і є невідємною частиною зазначеного договору.

Як зазначає позивач, на виконання умов вищевказаного Договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 439 884,00 грн.:

- 21.11.2016 на суму 189 900,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 153 від 21.11.2016, рахунком на оплату № 21/11 від 21.11.2016 та товарно-транспортною накладною № 21/11 від 21.11.2016;

- 02.12.2016 на суму 83 979,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 163 від 02.12.2016, рахунком на оплату № 02/12 від 02.12.2016 та товарно-транспортною накладною № 02/12 від 02.12.2016;

- 05.12.2016 на суму 82 026,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 164 05.12.2016, рахунком на оплату № 05/12 від 05.12.2016 та товарно-транспортною накладною № 05/12 від 05.12.2016;

- 09.12.2016 на суму 83 979,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 167 09.12.2016, рахунком на оплату № 09/12 від 09.12.2016 та товарно-транспортною накладною № 09/12 від 09.12.2016;

Відповідач не здійснив оплату поставленого товару на загальну суму 439 884,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 04.04.2017 позивачем було направлено на адресу відповідача лист за вих. № 03/04 від 03.04.2017, з вимогою про сплату заборгованості. Зазначений лист був отримано відповідачем 06.04.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак вимоги позивача були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Крім того, з метою збереження співпраці, 10.05.2017 позивачем було направлено претензію № 1 за вих. № 04/05 від 04.05.2017, яка також була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

За неналежне виконання відповідачем свого обов'язку по Договору щодо повної та своєчасної оплати, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України були нараховані інфляційні втрати у розмірі 36 806,95 грн. та 3% річних у розмірі 7 948,75 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 439 884,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 36806,95 грн., 3% річних у розмірі 7 948,75 грн., а всього 484 639,70 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Заявлені позовні вимоги не визнав, виходячи з того, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів направлення/вручення рахунків відповідачу, на підставі яких останній повинен здійснити оплату продукції. Крім того, відповідачу не зрозуміло яким чином позивач визначив дати поставки, адже, на видаткових накладних не має жодних відміток. Відповідач зауважує, що найменування товару та кількість товару вказаного у видаткових накладних не відповідають Специфікаціям.

Відповідачем був зроблений контррозрахунок, відповідно до якого 3% річних складають 7 919,61 грн., а інфляційні втрати 34 750,83 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи рішення Господарський суд виходив з наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 439 884,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, тому що вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарського суду надано не було.

- Як свідчать матеріали справи, відповідач з часу отримання товару не скористався правом відмовитися від нього та не надав суду доказів відмови та повернення позивачеві поставленого товару. Факт прийняття товару без будь-яких зауважень та претензій посвідчується підписом довіреної особи відповідача на видаткових та товарно-транспортних накладних.

- Доводи відповідача щодо ненадання позивачем доказів направлення/вручення рахунків до уваги судом не беруться, оскільки:

? Відповідно до умов п. 5.4. Договору при прийманні товару обов'язкова наявність наступних документів: сертифіката (паспорта) якості, накладної, податкової накладної, товаросупроводжувальних накладних, рахунку. Враховуючи той факт, що відповідач не заявляв жодних претензій до позивача, господарський суд вважає, що позивачем було передано відповідачу товар з усіма передбаченими п. 5.4. Договору документами, у тому числі рахунками.

? Відповідачем не надано суду доказів звернення до позивача щодо ненадання рахунків та стягнення з позивача за несвоєчасне надання рахунків штрафу у розмірі 5% від суми поставки, відповідно до приписів п. 8.3. Договору.

? Не надання позивачем рахунків на оплату поставленого товару не може бути визнано простроченням кредитора, бо ціна товару, реквізити банківського рахунку позивача та інші відомості, необхідні для виконання відповідачем грошового зобов`язання, були зазначені у видаткових накладних та у розділі 10 Договору.

Відтак, ненадання позивачем відповідачу рахунків на сплату за поставлений товар не звільняє останнього від виконання грошового зобов`язання, а тому господарський суд відхиляє доводи відповідача щодо не виникнення грошового обов`язку по Договору.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 за № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права", підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2015 у справі № 904/282/15.

- Доводи відповідача щодо невідповідності найменування товару та його кількості не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до положень Інструкції "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості" від 15.06.1965 № П- 6, затвердженою постановою Держарбітражу СРСР, приймання продукції за кількістю здійснюється за транспортними та супроводжувальними документами. Відсутність зазначених документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. В такому випадку складається акт про фактичну наявність продукції та у акті зазначається, які документи відсутні.

Крім того, умовами п. 3.3. Договору передбачено, що у випадку поставки позивачем товару неналежної якості і/або товару, що відрізняється по яких-небудь параметрах від замовленого, а також як товару, що має недоліки або невідповідність умовам договору відповідач приймає його на відповідальне зберігання на строк не більше одного місяця для визначення правових наслідків у відповідності зі ст. 678 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних зауважень та претензій з боку відповідача щодо найменування та кількості товару до позивача не надходило, акт про фактичну наявність продукції не складався. Крім того, у видаткових накладних є посилання на номер договору, що відповідає умовам п. 5.5. Договору.

Таким чином, товар було поставлено належної якості, у строки та в порядку, що узгоджені сторонами в Договорі. У вищевказаних видаткових накладних представник відповідача засвідчив своїм підписом, що претензій до одержаного товару не має, але в порушення умов Договору, відповідач свої зобовязання по оплаті поставленого товару не виконав.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховані 3% річних у розмірі 7 948,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 36 806,95 грн.

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних судом перевірений (в системі "Законодавства") та визнаний таким, що зроблений вірно, у зв'язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі.

Господарський суд вважає, що твердження відповідача про те, що позивачем невірно визначено дату отримання товару є необґрунтованим, оскільки:

? Відповідно до умов п. 5.4. Договору при прийманні товару обов'язкова наявність наступних документів: сертифіката (паспорта) якості, накладної, податкової накладної, товаросупроводжувальних накладних, рахунку. Враховуючи той факт, що видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та рахунки містять дати (21.11.2016, 02.12.2016, 05.12.2016, 09.12.2016), а відповідачем не було заявлено жодних претензій до позивача стосовно строків поставки товару, господарський суд вважає, що відповідачем товар був отриманий в день зазначений на видатковій накладній, товарно-транспортній накладній та рахунку, тобто - 21.11.2016, 02.12.2016, 05.12.2016, 09.12.2016.

? За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до умов Додаткової угоди № 3 та Додаткової угоди № 4 до Договору оплата проводиться протягом 10-ти банківських днів з моменту отримання товару на підставі виставленого фактичного рахунку. Таким чином, оплати за товар повинна була бути проведена в наступні строки:

- за отриманий 21.11.2016 товар - 02.12.2016 включно,

- за отриманий 02.12.2016 товар - 15.12.2016 включно,

- за отриманий 05.12.2016 товар - 16.12.2016 включно,

- за отриманий 09.12.2016 товар - 22.12.2016 включно.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 вказано про те, що визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Враховуючи вищезазначені рекомендації, господарський суд вважає, що по видатковій накладній № 153 інфляційні нарахування здійснюються за період з грудня 2016 по червень 2017, а по іншим накладним з січня 2017 по червень 2017.

На підставі вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

За приписами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, м. Камянське, вул. Соборна, буд. 18-Б, код ЄДПРОУ 05393043) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металурпромтехзбут" (49108, м. Дніпро, вул.Янтарна, буд. 71/20, ) заборгованість за поставлений товар у розмірі 439 884,00 грн. (чотириста тридцять девять тисяч вісімсот вісімдесят чотири грн. 00 коп.), інфляційні втрати у розмірі 36 806,95 грн. (тридцять шість тисяч вісімсот шість грн. 95 коп.), 3% річних у розмірі 7 948,75 грн. (сім тисяч девятсот сорок вісім грн. 75 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 269,60 грн. (сім тисяч двісті шістдесят дев'ять грн. 60 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 04.09.2017

Суддя ОСОБА_3