ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.08.2017 Справа № 920/234/16

За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро,

с. Вікторівка Ніжинський район Чернігівська область,

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Шалигинське,

с. Шалигине Глухівського району Сумської області,

про стягнення 5932921 грн. 68 коп.,

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Шалигинське, с. Шалигине Глухівського району Сумської області,

до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро,

с. Вікторівка Ніжинський район Чернігівська область,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

головуючий суддя: Котельницька В.Л.

судді: Костенко Л.А.

ОСОБА_1

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом:

ОСОБА_2 (довіреність від 10.10.2016 № б/н),

від відповідача за первісним позовом:

ОСОБА_3 (довіреність від 21.12.2016 № 323),

ОСОБА_4 (довіреність від 23.05.2017 № 23-05/17),

при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М.

Суть спору: позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 5932921,68 грн. заборгованості, що складається із заборгованості за договором купівлі-продажу № 01/12/12 від 01.12.2012 у сумі 3151341,88 грн., 271 128,21 грн. суми 3 % річних; 2510451,49 грн. інфляційне збільшення суми боргу та судові витрати у розмірі 88993,83 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 09 серпня 2016 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Джепа Ю.А., суддя Коваленко О.В., суддя Яковенко В.В.) позов задоволено. Стягнуто з ТОВ Шалигинське на користь ТОВ Аратта-Агро заборгованості за договором купівлі-продажу № 01/12/12 від 01.12.2012 у розмірі 3151341,88 грн., 3% річних у розмірі 271128,21 грн., інфляційних збитків у розмірі 2510451,49 грн., витрат по сплаті судового збору у розмірі 88993,83 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 у справі №920/234/16 апеляційну скаргу ТОВ "Шалигинське" залишено без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області від 09.08.2016 без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2016 у справі №920/234/16 касаційну скаргу відповідача задоволено частково, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 та рішення господарського суду Сумської області від 09.08.2016 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

31.05.2017 відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю Шалигинське поданий зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро, про визнання недійсним договору-купівлі продажу від 01.12.2012 № 01/12/12, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Арата-Агро та Товариством з обмеженою відповідальністю Шалигинське.

Ухвалою суду від 31.05.2017 № 920/234/16 було прийнято до розгляду разом із первісним позовом зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Шалигинське до Товариства з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро, про визнання недійсним договору-купівлі продажу.

12.07.2017 позивачем за первісним позовом подане клопотання від 12.07.2017 № б/н (вх. № 2050к від 12.07.2017) про заміну сторони правонаступником, відповідно до якого він просить суд замінити позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро () на його правонаступника Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1).

Крім того, 12.07.2017 до суду було подане аналогічне клопотання (вх. №2051к від 12.07.2017) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5.

17.07.2017 від відповідача за первісним позовом у даній справі надійшло клопотання (вх. № 2106к від 17.07.2017) про призначення експертизи, в якому він просить суд призначити у справі № 920/234/16 комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України або Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз міністерства юстиції України, поставивши на вирішення експертові ряд питань.

При новому розгляді справи у судовому засіданні від 16.08.2017 позивач первісні позовні вимоги підтримав та проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Відповідач за первісним позовом у судовому засіданні проти первісного позову заперечував, зустрічну позовну заяву просив суд задовольнити.

Розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів, проведення якої відповідач за первісним позовом просить доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України або Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз міністерства юстиції України, колегія суддів, вислухавши думку представника позивача за первісним позовом, який заперечував проти його задоволення, вважає за необхідне зазначити наступне:

На вирішення експертизи відповідач за первісним позовом просить поставити перед експертом питання приналежності підпису ОСОБА_6 чи іншої особи на оригіналах видаткових накладних № 1 від 30 січня 2013 року, № 8 від 28 лютого 2013 року, № 9 від 20 березня 2013 року, наданих як відповідачем так і позивачем за первісним позовом, та чи виконано такий підпис у графі «Отримав(ла)» однією особою чи різними особами; чи виконано підпис у довіреності № 2 від 17 січня 2013 року у графі « підпис» ОСОБА_6, чи цей підпис виконано іншою особою; питання чи нанесено відтиск печатки у графі «Отримав(ла)» на зазначених видаткових накладних печаткою ТОВ Шалигинське, а також питання чи відповідають єдиному документу, виготовленому у двох оригінальних примірниках за формою та змістом вищезазначені видаткові накладні.

Відповідно до положень ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд призначає судову експертизу для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.3012 року Про деякі питання практики призначення судової експертизи зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про те, що матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують факт здійснення поставки товару, у звязку з чим клопотання представника відповідача про проведення експертизи видаткових накладних не підлягає задоволенню.

Розглянувши клопотання позивача за первісним позовом (вх. № 2050к від 12.07.2017) та клопотання (вх. № 2051к від 12.07.2017) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про заміну сторони правонаступником, вислухавши представник відповідача за первісним позовом, який заперечував проти задоволення зазначених клопотань, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

Згідно з ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Разом з поданими клопотаннями, представник позивача за первісним позовом та Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 як доказ передання новому кредитору права вимоги було надано суду копію договору відступлення права вимоги від 07.12.2016, акту приймання-передачі документів від 07.12.2016 до Договору відступлення права вимоги від 07.12.2016, відповідно до якого, згідно з умовами договору про відступлення права вимоги від 07 грудня 2016 року, первісний кредитор (ТОВ «Аратта-Агро») передав, а новий кредитор (ФОП ОСОБА_5Є) прийняв оригінали наступних документів: договір купівлі-продажу від 01 грудня 2012 року № 01/01/12; клопотання від 19.07.2016 про долучення оригіналів видаткових накладних, довіреності на ім'я ОСОБА_6 та акту звірки розрахунків до матеріалів господарської справи № 920/234/16; банківську виписку по рахунку ТОВ «Аратта-Агро» за 30.01.2013; гарантійний лист ТОВ «Шалигинське» від 12.01.2016; заяву ТОВ «Шалигинське» № 20 від 14.01.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог; вимогу про погашення заборгованості від 16.01.2016 з доказами направлення на адресу ТОВ «Шалигинське».

Дослідивши в судовому засіданні оригінали документів, переданих новому кредиторові, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданих клопотань, оскільки копія клопотання від 19.07.2017 про долучення оригіналів видаткових накладних, довіреності на ім'я ОСОБА_6 та акту звірки розрахунків до матеріалів господарської справи № 920/234/16 не є належним доказом, який засвідчує право вимоги, що передається.

Належним доказом в даному випадку можуть бути тільки оригінали наступних документів: видаткових накладних № 1 від 30 січня 2013 року, № 8 від 28 лютого 2013 року, № 9 від 20 березня 2013 року; довіреність від 17.01.2013 № 2 на імя ОСОБА_6; акт звіряння взаємних розрахунків за період: 2013, які містяться в матеріалах справи (т. 3 а.с. 117-121) та не можуть бути передані новому кредиторові.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за договором відступлення права вимоги від 07.12.2016 фактично не відбулося передання права вимоги новому кредиторові.

Частинами 1-2 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для залучення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом, оскільки якщо не відбулося передання права вимоги за спірним договором, то рішення у даній справі не може вплинути на права та обовязки ФОП ОСОБА_5

Додатково суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 №6 «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судового засідання в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд прийшов до висновку, що є всі підстави для розгляду справи по суті та винесення рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту обставин та докази на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне:

01.12.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Шалигинське (покупець) укладений Договір купівлі-продажу № 01/12/12 (т.1 а.с.10-11).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобовязався у порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцеві зерно кукурудзи урожаю 2012 року у кількості 1643 т 535 кг (сільськогосподарська продукція), а покупець (відповідач за первісним позоовм) прийняти та оплатити цю сільськогосподарську продукцію.

Згідно з п. 1.2 Договору місцем передання продукції продавцем покупцю є елеватор покупця за адресою: Сумська область, м. Глухів, вул. Рильський Шлях, 1-а.

Відповідно до п.2.1 Договору ціна однієї тони зерна кукурудзи врожаю 2012 року становить 1606,00 грн., з урахуванням ПДВ.

У п.п. 2.2, 2.3 Договору Покупець проводить оплату продукції у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця. Оплата проводиться у національній валюті на протязі 10 банківських днів після отримання покупцем сільськогосподарської продукції у продавця на підставі виставленого ним рахунку.

Позивач за первісним позовом звернувся до господарського суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 5932921,68 грн. заборгованості, що складається із заборгованості за договором купівлі-продажу №01/12/12 від 01.12.2012 у сумі 3151341,88 грн., 271 128,21 грн. суми 3 % річних; 2510451,49 грн. інфляційне збільшення суми боргу та судові витрати у розмірі 88 993,83 грн. (т.1 а.с.3-8).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у першому відзиві на позов відповідач за первісним позовом не заперечував факт отримання товару за Договором купівлі-продажу № 01/12/12. Так відповідач зазначив, що перша партія товару у кількості 393,526 тон на загальну суму 632001,18 грн. поставлена 30.01.2013 і сплачена платіжним дорученням № 1304 від 30.01.2013. Друга партія товару - кукурудза у кількості 1306,474 тон на загальну суму 2367001,66 грн. поставлена 28 лютого 2013 року за видатковою накладною № 8. Всього поставлено 1700 тон товару на суму 2730200,00 грн. 20 березня 2013 року позивач за первісним позовом здійснив додаткову поставку третьої партії товару у кількості 436,836 тон, що підтверджується видатковою накладною № 9 від 20.03.2013. Відповідач також зазначає, що позивач фактично змусив його прийняти товар, а Акт звірки взаєморозрахунків, доданий до позовної заяви, не є первинним документом, та не може підтверджувати або спростовувати виконання сторонами зобов'язань (т. 1 а.с.54-58,16).

Проте, в подальшому відповідач за первісним позовом змінив свою позицію у справі та наполягає, що його представник не отримував від позивача за первісним позовом товару за укладеним Договором. Посадова особа відповідача ОСОБА_6 надав письмові пояснення, у яких зазначив, що товару за спірним договором він не отримував, видаткових накладних не підписував та до його посадових обовязків взагалі не входить отримання будь-яких товарно-матеріальних цінностей за господарськими договорами товариства з контрагентами.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору купівлі-продажу № 01/12/12 позивач за первісним позовом передав у власність відповідача за первісним позовом три партії зерна кукурудзи фуражної 3 класу за видатковою накладною № 1 від 30.01.2013 року на загальну суму 632001,18 грн.; видатковою накладною № 8 від 28.02.2013 року на загальну суму 2367001,66 грн.; видатковою накладною № 9 від 20.03.2013 року на загальну суму 784339,04 грн. (т. 3 а.с.117-119).

Вказана сільськогосподарська продукція отримана представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 на підставі довіреності № 2 від 17.01.2013, яка скріплена печаткою підприємства відповідача (т. 3 а.с.120).

Колегія суддів ставиться критично до тверджень відповідача за первісним позовом про неотримання товару за вказаними накладними, оскільки в матеріалах справи наявні другі примірники оригіналів вказаних накладних, які до матеріалів справи надані самим відповідачем за первісним позовом.

У засіданнях суду, представник позивача за первісним позовом неодноразово пояснював, що перші примірники оригіналів видаткових накладних підписані відповідачем за первісним позовом у присутності позивача за первісним позовом, а другі екземпляри позивач за первісним позовом передав відповідачу за первісним позовом зі своїми підписами і не бачив коли і яким представником відповідача за первісним позовом вони підписувались.

Таким чином, посилання відповідача за первісним позовом на те, що накладні підписані неуповноваженою особою колегія суддів оцінює критично враховуючи те, що після факту поставки відповідач своїми діями схвалив спірні поставки.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

З платіжного доручення № 1304 від 30.01.2013 та банківської виписки по рахунку ТОВ Аратта-Агро вбачається, що першу партію зерна кукурудзи відповідач за первісним позовом оплатив 30.01.2013 перерахувавши позивачу 632000,00 грн. (призначення платежу за кукурудзу згідно рахунка б/н від 30.01.2013) (т.1 а.с.62-63).

Решта поставленої сільськогосподарської продукції залишилась неоплаченою, у звязку з чим 16.01.2016 позивачем за первісним позовом на адресу відповідача за первісним позовом направлено вимогу № 8 про оплату залишку заборгованості за поставлений товар у розмірі 3151341,88 грн. протягом 10 банківських днів з дня отримання цієї вимоги та доданих до неї документів, а також у звязку зі зміною банківських реквізитів направлено відповідачеві для оплати відповідні рахунки № 1 від 11.01.2016 на суму 784339,04 грн., № 2 від 11.01.2016 на суму 2367001,66 грн. та № 3 від 11.01.2016 на суму 1,18 грн. (з урахуванням часткової проплати) (т. 1 а.с. 17-19).

Колегія суддів вважає, що факт отримання відповідачем товару також підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за 2013 рік, який складений, підписаний та скріплений печатками сторін, з якого вбачається наявність заборгованості відповідача перед позивачем за здійсненими господарськими операціями з купівлі-продажу товару (зерна кукурудзи) протягом січня-березня 2013 року на суму 3151341,88 грн. та відображено часткову оплату отриманого відповідачем за первісним позовом товару на суму 632000,00 грн. (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій декларацій з податку на додану вартість ТОВ Шалигинське, поданих суду 08.08.2016 Шосткинською ОДПІ Головного управління ДФС у Сумській області вбачається, що у бухгалтерському обліку відповідача за первісним позовом відображені господарські операції з купівлі-продажу сільськогосподарської продукції за Договором купівлі-продажу №01/12/12 від 01.12.2012 на суми, вказані у видаткових накладних № 1 від 30.01.2013 року, № 8 від 28.02.2013 року, № 9 від 20.03.2013 року. Вказані витрати відповідача за первісним позовом включені ним до податкового кредиту (т. 3 а.с.136-158).

Представники відповідача за первісним позовом у судових засіданнях підтверджували включення зазначених сум до декларацій, але в жодному із судових засідань не змогли пояснити суду відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій з купівлі-продажу сільськогосподарської продукції за Договором купівлі-продажу № 01/12/12 від 01.12.2012 за видатковими накладними № 1 від 30.01.2013, № 8 від 28.02.2013, № 9 від 20.03.2013. Також не надали суду доказів внесення змін до податкових декларацій за вказаний період.

Також при новому розгляді справи позивачем за первісним позовом було надано копію гарантійного листа відповідача за первісним позовом від 12.01.2016, оригінал якого був досліджений колегією суддів в судовому засіданні, та в якому ТОВ «Шалигинське» підтверджує власні обовязки зі сплати товарів, придбаних за договором №01/12/12 від 01.12.2012 в розмірі 3151341,88грн., та зобовязується сплатити дану заборгованість не пізніше ніж через 30 днів з дня складання даного гарантійного листа.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Вказані норми чинного законодавства передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України наголошує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Приймаючи до уваги, що позивач за первісним позовом довів факт поставки товару відповідачу за первісним позовом за видатковими накладними № 1 від 30.01.2013, № 8 від 28.02.2013, № 9 від 20.03.2013, а відповідач за первісним позовом оплатив першу партію зерна кукурудзи у розмірі 632000,00 грн. та не надав суду доказів сплати заборгованості за Договором купівлі-продажу № 01/12/12 від 01.12.2012 за наступними поставками, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 3151341,88 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У звязку з тим, що відповідач за первісним позовом не оплатив отриманий товар у визначені Договором строки, позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 271128,21 грн., інфляційних збитків у розмірі 2510451,49 грн.

Відповідно до статті 612 Цивільного України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97 р. від 03.04.1997 Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочення виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов'язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції.

У ст. 253 Цивільного кодексу України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

З наданого позивачем за первісним позовом розрахунку вбачається, що керуючись умовами укладеного договору купівлі-продажу та вимогами ст. 625 Цивільного кодексу України він нарахував до сплати 0,11 грн. суму 3% річних та 0,94 грн. інфляційних збитків за поставкою товару від 30.01.2013, 204470,03 грн. суму 3% річних та 1885623,04 грн. інфляційних збитків за поставкою товару від 28.02.2013, 66658,07 грн. суму 3% річних та 624827,51 грн. інфляційних збитків за поставкою товару від 20.03.2013 (т.1 а.с.6-7).

Приймаючи до уваги невиконання відповідачем за первісним позовом умов спірного Договору купівлі-продажу, колегія суддів вважає, що вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення 3% річних у розмірі 271128,21 грн. та інфляційних збитків у розмірі 2510451,49 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволено повністю.

Що ж до зустрічної позовної заяви - колегія суддів, розглянувши зустрічні позовні вимоги зазначає наступне:

Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.12.2012 № 01/12/12, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Арата-Агро та Товариством з обмеженою відповідальністю Шалигинське.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом фактично посилається на недійсність додаткової угоди № 2 від 28.09.2016 до договору від 01.12.2012 № 01/12/12.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до ст. 208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Проте належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, викладених у зустрічній позовній заяві ТОВ «Шалигинське» не надало, а саме: доказів на підтвердження факту, що директор зазначеного товариства - ОСОБА_7 поставив власний підпис та печатку товариства на декількох чистих аркушах паперу і передав ці аркуші генеральному директору ОСОБА_8, а останній використав саме ці аркуші для складання додаткової угоди від 28.09.2016 № 2 до договору від 01.12.2012 № 01/12/12.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю «Шалигинське» в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача за первісним позовом, а саме, несвоєчасної оплати вартості товару, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві за первісним позовом суми сплаченого судового збору в розмірі 88993 грн.83 коп. за рахунок відповідача за первісним позовом відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 44, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Шалигинське (41470, Сумська область, Глухівський район, смт. Шалигине, вул. Шевченка, буд. 199; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Аратта-Агро (16670, Чернігівська область, Ніжинський район, с. Вікторівка, вул. Гавриша, 57; код ЄДРПОУ 35770 грн. 88 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу від 01.12.2012 №01/12/12, 3% річних у сумі 271128 грн. 21 коп., 2510451 грн. 49 коп. інфляційних збитків та 88993 грн. 83 коп. відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 21.08.2017.

ГОЛОВУЮЧИЙ Суддя В.Л. Котельницька

СУДДІ Л.А. Костенко

о.ю. соп'яненко