РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2017Справа №916/3371/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

До: 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

2. Державного підприємства «ТВК»

3. Міністерства оборони України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Концерн «Військторгсервіс»

Про визнання договору припиненим

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: Марочкін В.О.

Від відповідача-3: Тушницький О.О.

Від третьої особи: Козоріз А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.03.17. у справі № 916/3371/16 в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Державного підприємства «ТВК», за участю третіх осіб - Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», про визнання договору припиненим-відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 30.05.17. залучено до участі у справі № 916/3371/16 іншого відповідача - Міністерство оборони України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.06.17. рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.17. у справі № 916/3371/16 скасовано, справу направлено до Господарського суду Одеської області для подальшого її направлення за встановленою підсудністю в порядку ст. 17 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.06.17. справу 916/3371/16направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ у Господарському суді міста Києва, справу № 916/3371/16 передано для розгляду судді Ващенко Т.М

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.17. суддею Ващенко Т.М. прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до розгляду на 27.07.17.

27.07.17. Міністерством оборони України через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення.

За результатами судового засідання 27.07.17. розгляд справи було відкладено на 31.08.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Позивач в судове засідання 31.08.17. повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження позивача підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач-1 в судове засідання 31.08.17. не з'явився, проте, 31.08.17. через відділ діловодства суду подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Представники відповідачів-2, 3 та третьої особи в судовому засіданні 31.08.17. проти позову заперечували.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 916/3371/16.

В судовому засіданні 31.08.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи, заслухавши пояснення представників відповідачів-2,3 та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За твердженням позивача та відповідача-1, 10.07.09. між Міністерством оборони України, від імені якого діяло Державне підприємство Міністерства оборони України «Південь», відповідно до договору доручення від 27.11.08. та довіреності № 220/1031/д від 27.11.08. та відповідачем-1 було укладено Договір № 64/2009 про надання права платного користування для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вул. Рожевій, а саме, торговим місцем № НОМЕР_1 строком до 10.07.19.

30.11.10. між Державним підприємством «ТВК», як правонаступником майнових прав та обов'язків Державного підприємства Міністерства оборони України «Південь», та відповідачем-1 укладено додаткову угоду № 50 до договору № 64/2009.

Звертаючись з даним позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 зазначає, що відповідач-1 вважає, що його договір № 64/2009 від 10.07.09. не припинив свою дію, в зв'язку з чим ним не втрачені майнові права (право користування) на торгове місце № НОМЕР_1 на території ТОВ «Промтоварний ринок» по вул. Рожевій, що порушує майнові права позивача, оскільки 01.12.16. між позивачем та Міністерством оборони України, від імені якого діяв Концерн «Військторгсервіс», було укладено Договір № ВКС-1373 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, територія ТОВ «Промтоварний ринок», вул. Рожева, торгове місце № НОМЕР_1, зі строком дії з 01.12.16. по 31.05.19.

Отже, предметом судового розгляду (в редакції заяви позивача від 19.01.17., поданої 20.01.17.) є вимога про визнання припиненим Договору № 64/2009 від 10.07.09. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території ТОВ «Промтоварний ринок», вул. Рожева (торгове місце № НОМЕР_1).

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

При цьому, подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно з приписами статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до стаття 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади, якщо вона є посадовою особою, та з прикладенням печатки, за її наявності.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.03 №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів", відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Згідно з п 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

У разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

(Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 17.07.14. у справі № 910/21639/15).

В письмовому відзиві на позовну заяву відповідач-1 наголосив на тому, що надати для огляду оригінал оспорюваного Договору № 64/2009 від 10.07.19. є неможливим, оскільки, вказаний у відповідача-1 відсутній.

Відсутність оригіналу вказаного договору у відповідачів-2, 3 та третьої особи підтверджено представниками вказаних юридичних осіб в судовому засіданні 31.08.17.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12. № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Подання сторонами доказів необхідне для безпосереднього сповіщення останніми про знані їм відомості та докази у справі, з'ясування наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в їх сукупності, вирішення інших питань.

Згідно з частиною третьою статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Втім матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів для встановлення того, чи мали місце обставини, на які посилається позивач та відповідач-1, адже Договір № 64/2009 від 10.07.09. з додатками і додатковими угодами до нього потребують дослідження під час вирішення даного спору.

У зв'язку з усім вказаним вище, за відсутності оригіналу, ксерокопії Договору № 64/2009 від 10.07.09., які містяться в матеріалах справи, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 510 Кодексу встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та являється обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Приписами ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 628 Кодексу законодавець визначив, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з приписів ст. 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Так, статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів.

Адже позивач не є стороною оспорюваного Договору № 64/2009 від 10.07.09., ним не доведено, що порушуються його права та охоронювані законом інтереси, як сторони за Договором № ВКС-1373 від 01.12.16. про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, зокрема, вчинення Міністерством оборони України від імені якого за Договором № ВКС-1373 від 01.12.16. діє Концерн «Війсьторгсервіс», дій які б перешкоджали позивачу використовувати виділену йому територію на умовах вказаного Договору, чи вчинення таких дій відповідачами-1, 2.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі, в даному випадку - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача.

З огляду на все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.09.17.

Суддя Т.М. Ващенко