КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" серпня 2017 р. Справа№ 910/23/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Смірнової Л.Г.
суддів: Кропивної Л.В.
Жук Г.А.
при секретарі судового засідання: Цукарєвій Г.В.
за участю представників:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Бец В.Ю. за довіреністю від 05.06.2017, Булавін Д.Г. за довіреністю від 05.06.2017;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017
у справі № 910/23/17 (суддя С.О. Турчин)
за позовом Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ІНГО Україна
до Військової частини НОМЕР_1
про стягнення 81800,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17 позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17 скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 у справі №910/23/17 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.08.2017.
Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.08.2017 у зв`язку з перебуванням суддів Руденко М.А. та Пономаренко Є.Ю. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Жук Г.А.
В судове засідання 16.08.2017 з`явились представники відповідача. Представники позивача у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники позивача не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського Процесуального Кодексу України (далі ГПК України), та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача.
Представники відповідача в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17 скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.
14 січня 2014 року на площі Харківській в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу КАМАЗ-5511 державний номерний знак НОМЕР_2 та транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 .
Згідно із довідкою №9333897 про дорожньо-транспортну пригоду, вказана вище ДТП відбулась внаслідок порушення водієм транспортного засобу КАМАЗ-5511 державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 пункту 13.1 Правил дорожнього руху.
Згідно із постановою Дарницького районного суду м. Києва від 13.02.2014 у справі №753/1865/14-п за результатами розгляду матеріалів адміністративного правопорушення за наслідками вказаної ДТП, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.
У зазначеному вище судовому рішенні встановлено, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем КАМАЗ-5511 державний номерний знак НОМЕР_2 , в порушення п. 13.1. ПДР України не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
На момент ДТП, на підставі договору страхування №250577420.13 від 15.10.2013, укладеного з ТОВ "ОТП Лізинг" (страхувальник) майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземного транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 були застраховані у позивача (строк дії договору з 16.10.2013 по 15.10.2014).
Згідно із Звітом №89 від 04.02.2014 про оцінку автомобіля Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 визначено, що матеріальний збиток, завданий власникові вказаного автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП становить 77256,90 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 88641,60 грн.
Відповідно до рахунку №СЗ00271823/СС00186250 від 01.02.2014 вартість ремонтних робіт транспортного засобу Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 становить 83400,10 грн.
На підставі вказаного рахунку згідно із страховим актом №113060 від 23.04.2014 позивач прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 81800,10 грн.
Позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 81800,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4567 від 29.05.2014.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором страхування №250577420.13 від 15.10.2013 внаслідок настання 14.01.2014 страхової події дорожньо-транспортної пригоди, позивач отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.
Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.
Отже, позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику (платіжне доручення №4567 від 29.05.2014) отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду у межах фактичних витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Факт наявності вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 14.01.2014, підтверджується постановою Дарницького районного суду м. Києва від 13.02.2014 у справі №753/1865/14-п та у відповідності до ст. 35 ГПК України повторного доведення не потребує.
В довідці №9333897 про дорожньо-транспортну пригоду, складеної за обставинами ДТП, яка відбулась 14.01.2014, транспортний засіб КАМАЗ-5511 державний номерний знак НОМЕР_2 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .
У відповідності до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України (далі ГК України) основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГК України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Як встановлено судом, транспортний засіб КАМАЗ-5511, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебуває у володінні та користуванні Військової частини НОМЕР_1 та поставлений на облік 30.10.2001, що підтверджується паспортом (формуляром) машини серії НОМЕР_4 .
Також матеріалами справи підтверджено, що винний у вчиненні ДТП водій транспортного засобу КАМАЗ-5511, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 на час вчинення ДТП проходив строкову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Цивільно-правова відповідальність власника даного автомобіля, як зазначено відповідачем, не застрахована. Протилежного судом не встановлено.
Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
В силу наведених положень законодавства, відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому транспортному засобу Volkswagen державний номерний знак НОМЕР_3 , має нести відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом марки КАМАЗ-5511, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.
За таких обставин, Військова частина НОМЕР_1 є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним збитків, а тому посилання відповідача у відзиві на позов про визначення належним відповідачем у даній справі винного в ДТП водія визнаються судом необґрунтованими.
Матеріалами справи також підтверджено розмір страхового відшкодування в сумі 81800,10 грн., що сплачений позивачем за договором страхування №250577420.13 від 15.10.2013 внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди. Розмір понесених позивачем витрат відповідачем не оспорений.
У відповідності до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Відповідно до ч. 1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Частиною 1 статті 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів в спростування заявлених позивачем вимог.
За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17.
Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/23/17 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/23/17 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

Г.А. Жук