ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2017 р. Справа № 922/873/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Шутенко І.А.,

при секретарі Міракові Г.А.

за участю представників сторін:

прокурор - Ногіна О.М., посвідчення №032167 від 11.02.2015,

позивача - Ступицький М.А. на підставі довіреності №07-25-616 від 23.05.2017,

відповідача - ОСОБА_2 на підставі довіреності №106 від 27.03.2017,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вх.№1826 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 15.05.2017 у справі № 922/873/17

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, смт. Рогань

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Рогань

про звільнення ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Керівник Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Роганської селищної ради Харківського району Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0, 003га із приведенням її до стану, в якому вона була раніше (до розміщення торговельного павільйону), у тому числі шляхом знесення торгівельного павільйону, розташованого по АДРЕСА_1. Також прокурор просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.05.2017 у справі №922/873/17 (суддя Калініченко Н.В.) позовні вимоги задоволено повністю; зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0, 003 га із приведенням її до стану, в якому вона була раніше (до розміщення торгівельного павільйону), у тому числі шляхом знесення торгівельного павільйону, розташованого по АДРЕСА_1; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 1 600, 00грн судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 є неукладеним з огляду на відсутність державної реєстрації вказаного договору в передбаченому (на той час) законом порядку, у зв'язку з чим, у відповідача відсутнє право на зайняття земельної ділянки.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 зареєстрований у Роганській селищній раді, про що у книзі реєстрації договорів особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди зроблено запис; вважає, що реєстрація договору особистого строкового сервітуту у селищній раді є належною реєстрацією в порядку, встановленому законодавством станом на листопад 2012 року. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено Поземельну книгу за 2012 рік на факт реєстрації договору особистого строкового сервітуту в ній з огляду на те, що звернутись до державних органів для реєстрації договору має право як власник земельної ділянки (у даному випадку селищна рада), так і набувач права на земельну ділянку.

Крім того, апелянт зазначає, що у Харківському районному суді Харківської області розглядається справа №635/2358/17 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Роганської селищної ради, третя особа Харківська місцева прокуратура №6 про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування та скасування рішення ради від 25.01.2017, яким ФОП ОСОБА_3 було зобов'язано звільнити спірну земельну ділянку та провести демонтаж торгівельного павільйону. Як вказує апелянт, ним було повідомлено суд першої інстанції про дані обставини, у зв'язку з чим відповідач просив зупинити провадження у даній справі до вирішення справи №635/2358/17, проте, суд не взяв це до уваги та не відобразив в оскаржуваному рішенні.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що відповідачем неодноразово вживались заходи щодо приведення документів у відповідності до чинного на момент розгляду справи в суді законодавства, проте, відповідач ухиляється від надання відповідних дозволів; крім того, на думку апелянта, у Харківської місцевої прокуратури №6 не було підстав для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.06.2017 прийнято апеляційну скаргу до провадження.

12.07.2017 прокурором подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7351), просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

19.07.2017 апелянтом подано до апеляційного господарського суду заяву щодо застосування строків позовної давності (вх.№7576), зазначає, що спірні правовідносини виникли у 2012 році і ґрунтуються на договорі особистого строкового сервітуту №12 від 07.11.2012, вважає, що прокурор звернувшись з позовною заявою до суду 14.03.2017 пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

31.07.2017 позивачем подано до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7993), просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 15.05.2017 - без змін.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.08.2017, у зв'язку з відпусткою судді Плахова О.В., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Шутенко І.А.

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочинається знов.

Колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку.

02.08.2017 та 03.08.2017 апелянтом подані до суду додаткові пояснення (вх.№8138, 8162).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 у даній справі повторно зобов'язано Управління Держгеокадастру у Харківському районі та Міськрайонне управління у Харківському районі та м. Люботині Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надати належним чином засвідчену копію Поземельної книги або інші наявні відомості щодо реєстрації договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди від 07.11.2012 за №12 на земельній ділянці площею 0, 003га по АДРЕСА_1; розгляд справи відкладено на 31.08.2017.

15.08.2017 позивачем на виконання ухвали суду від 03.08.2017 надано копію Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Роганської громади, затверджених рішенням ХІV сесії Роганської селищної ради VІ скликання від 22.03.2012 (вх.№8576).

22.08.2017 від Міськрайонного управління у Харківському районі та м. Люботині Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшли письмові пояснення (вх.№8803), в яких зазначено, що станом на 29.12.2012 згідно Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі інформація про правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або користування (оернди) на земельну ділянку, у тому числі щодо реєстрації договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди від 07.11.2012 за №12 на земельній ділянці площею 0, 003га по АДРЕСА_1 в Управлінні не обліковується.

29.08.2017 від Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області надійшли пояснення (вх.№8964), що на даний момент Управління перебуває у стані припинення шляхом ліквідації та не здійснює діяльність як територіальний орган Держгеокадастру.

29.08.2017 апелянтом подано до апеляційного господарського суду додаткові пояснення (вх.№8989).

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 31.08.2017 представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача просить рішення господарського суду Харківської області від 15.05.2017р. у справі №922/873/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Прокурор проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить рішення господарського суду Харківської області від 15.05.2017р. у справі №922/873/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, зважаючи, що сторони висловили свої доводи і заперечення щодо апеляційної скарги, зважаючи на строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, передбачені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін та прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями статті 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999р. №3-рп/99, інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність її захисту.

При цьому органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, можливо розуміти як орган державної влади, так і орган місцевого самоврядування.

Як зазначає прокурор, Харківською місцевою прокуратурою №6 під час вивчення стану законності у сфері земельних відносин на території Харківського району у жовтні 2016 року встановлено, що в селищі Рогань по вул. 1-го Травня, неподалік від приміщення Роганської селищної ради, розташована тимчасова споруда, в якій здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_3 всупереч вимогам законодавства.

З метою досудового врегулювання спору з вказаного питання прокуратурою направлено до Роганської селищної ради лист від 04.01.2017 за вих.№04-38-36вих17, за результатами розгляду якого рішенням ІІІ сесії VIII скликання Роганської селищної ради Об'єднаної територіальної громади Харківського району Харківської області "Про розгляд листа Харківської місцевої прокуратури №6 від 04.01.2017 щодо чинності договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди, укладеного між Роганською селищною радою та ФОП ОСОБА_3." від 15.01.2017 вирішено припинити ФОП ОСОБА_3 діяльність торгівельного павільйону, який розташовано по АДРЕСА_1 до моменту реєстрації договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди торгівельного павільйону, який укладено між Роганською селищною радою та ФОП ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства; ФОП ОСОБА_3 провести демонтаж торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 та звільнити земельну ділянку, яка використовується нею без оформлених належним чином правовстановлюючих документів на землю у двотижневий строк з дати прийняття цього рішення

Контроль за виконання даного рішення покладено на постійну комісію Роганської селищної ради з питань аграрної політики, земельних відносин, використання природних ресурсів та екології.

Як зазначено прокурором у позовній заяві, на даний час господарська діяльність ФОП ОСОБА_3 в торгівельному павільйоні продовжується, земельна ділянка не звільнена, постійною комісією Роганської селищної ради з питань аграрної політики, земельних відносин, використання природних ресурсів та екології з даного приводу заходів не вжито.

Згідно положень статей 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

На думку прокурора, зазначені обставини свідчать про ігнорування ФОП ОСОБА_3 вимог чинного законодавства та вимог органів місцевого самоврядування, самовільне використання земельної ділянки, а також бездіяльність селищної ради як розпорядника спірної земельної ділянки та органу контролю за використанням і охороною земель, які знаходяться у віданні Роганської селищної ради, що надає прокурору підстави для звернення до суду за захистом прав та інтересів держави з даною позовною заявою.

Про намір представництва інтересів держави органами прокуратури в суді в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" місцева прокуратура повідомила Роганську селищу раду листом від 02.03.2017.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає обґрунтованими доводи прокурора, що є підстави для представництва керівником Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області в інтересах держави в особі Роганської селищної ради Харківського району Харківської області та звернення до суду з даною позовною заявою.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням XVIII сесії VI скликання Роганської селищної ради Харківського району Харківської області "Про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в селищі Рогань, вул. 1-го Травня, біля торгового павільйону "Кулиничі" від 18.10.2012 надано дозвіл ФОП ОСОБА_3 на розміщення в селищі Рогань, вул. 1-го Травня, біля магазину-павільйону "Кулиничі", тимчасової споруди - торгівельного павільйону площею 0, 0030га для торгівлі непродовольчими товарами; вирішено укласти з ФОП ОСОБА_3 договір особистого строкового сервітуту для розміщення та обслуговування торгового павільйону для торгівлі непродовольчими товарами строком на 5 (п'ять) років.

07.11.2012 між Роганською селищною радою (власник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (сервітуарій) був укладений договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12, відповідно до якого, на підставі рішення XIV сесії Роганської селищної ради VI скликання від 22.03.2012 "Про затвердження Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Роганської громади" встановлено особистий строковий сервітут на земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди - торгівельного павільйону площею 30, 0кв.м, який знаходиться за адресою: селище Рогань, вул. 1-го Травня, біля торгового павільйону "Кулиничі".

Згідно пункту 1.3. договору, даний договір надає право сервітуарію на обмежене, платне, строкове користування земельною ділянкою.

Особистий строковий сервітут встановлюється до 01.11.2017 (пункт 2.1. договору).

Як зазначено у договорі, договір зареєстровано в Роганській селищній раді 07.11.2012 за №12, про що у книзі реєстрації договорів особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди зроблено запис.

У позовній заяві прокурор зазначає, що під час прийняття селищною радою рішення від 18.10.2012 про надання дозволу на укладання договору особистого строкового сервітуту документацію із землеустрою на зазначену земельну ділянку не розроблено, заходи із землеустрою не проведено, у зв'язку з чим зазначена частина території не набула ознак земельної ділянки у розумінні статті 79 Земельного кодексу України і не може бути предметом договору особистого строкового сервітуту; договір особистого строкового сервітуту не укладений селищною радою з ФОП ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, не зареєстрований та не є вчиненим (є неукладеним), у зв'язку з чим, даний договір не може створювати будь-яких правових підстав для використання земельної ділянки з метою розміщення та обслуговування тимчасової споруди; відповідні рішення про надання ФОП ОСОБА_3 у власність або користування (оренду) земельної ділянки не приймались, у зв'язку з чим останньою не набуто право на земельну ділянку у встановленому законом порядку.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд, з урахуванням положень статті 101 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту встановлює стаття 99 Земельного кодексу України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Зазначена стаття визначає суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Положеннями статті 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі статтею 402 Цивільного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки

Тобто, законодавець пов'язує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, які не можуть бути задоволені іншим чином, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

Як вбачається із матеріалів справи, ФОП ОСОБА_3 не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки; у даному випадку земельна ділянка надавалась ФОП ОСОБА_3 не як власнику або суміжному землекористувачу для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, а для розміщення торгівельного павільйону з метою здійснення підприємницької діяльності, що суперечить положенням статті 98 Земельного кодексу України.

Досліджуючи договір особистого строкового сервітуту для розміщення відповідачем тимчасової споруди - торговельного павільйону площею 30, 0кв.м №12 від 07.11.2012, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно статті 100 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Тотожні вимоги містить й стаття 402 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, й право користування (сервітут) земельними ділянками.

До 01 січня 2013 року державна реєстрація, зокрема, права користування (сервітут) земельними ділянками проводилась територіальними органами земельних ресурсів (пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до Положення про Державне агентство земельних ресурсів, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 №445 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) - центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності. Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи.

Як зазначено у пунктах 16, 17, 19 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1021 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відомості про обмеження використання земельної ділянки, земельний сервітут (право користування чужою земельною ділянкою), емфітевзис (право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) і суперфіцій (право користування чужою земельною ділянкою для забудови) вносяться до Поземельної книги після державної реєстрації земельної ділянки на підставі відповідної документації із землеустрою, охоронного зобов'язання, передбаченого законом, договору, заповіту чи рішення суду.

Державна реєстрація обмежень використання земельної ділянки, встановленого земельного сервітуту, договору емфітевзису і суперфіцію здійснюється шляхом внесення відомостей до розділу 5 Поземельної книги "Земельна ділянка. Опис обмежень використання земельної ділянки".

Для державної реєстрації обмежень у використанні земельної ділянки, земельного сервітуту, емфітевзису і суперфіцію власник чи набувач права або уповноважені ними особи подають до відповідного територіального органу Держземагентства заяву про державну реєстрацію обмежень у використанні земельної ділянки з пакетом документів.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової спору №12 від 07.11.2012 підлягав державній реєстрації в територіальному органі Держземагентства з внесенням відповідних відомостей до розділу 5 Поземельної книги "Земельна ділянка. Опис обмежень використання земельної ділянки".

Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно з частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент підписання договору), договір, який, підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

В матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 у встановленому законом порядку.

Згідно наданої Міськрайонним управлінням у Харківському районі та м. Люботині Головного управління Держгеокадастру у Харківській області відповіді від 21.08.2017 вих.№9-20-0.23,061-630/126-7 (т.1 а.с.243), станом на 29.12.2012 згідно Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі інформація про правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або користування (оернди) на земельну ділянку, у тому числі щодо реєстрації договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди від 07.11.2012 за №12 на земельній ділянці площею 0, 003га по АДРЕСА_1 в Управлінні не обліковується.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, апелянт, як того вимагає стаття 33 Господарського процесуального кодексу України, доказів реєстрації у Поземельній книзі щодо земельної ділянки, на якій розміщений належний відповідачу павільйон, з внесеними до неї відомостями щодо реєстрації про встановлений земельний сервітут не надав, а матеріалами справи така реєстрація не підтверджується.

Тобто, виходячи з вимог статті 100 Земельного кодексу України та статей 402 та 640 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 є неукладеним, з огляду на відсутність державної реєстрації вказаного договору в передбаченому (на той час) законодавством порядку.

Відповідно до пункту 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що реєстрація договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 у книзі Роганськіої селищної ради реєстрації договорів особистого строкового сервітуту є належною реєстрацією в порядку, встановленому законодавством станом на листопад 2012 року, оскільки наведеними нормами чинного на той час законодавства передбачено обов'язковість саме державної реєстрації встановленого договором земельного сервітуту шляхом внесення відомостей до Поземельної книги, яка у відповідності до Порядку ведення Поземельної книги відкривається після зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, датою відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки.

Як підтверджується матеріалами справи, на час укладання договору особистого строкового сервітуту сторонами у справі, технічна документація на земельну ділянку не розроблялась, заходи із землеустрою проведені не були.

Апелянтом не спростовано встановлених фактів щодо відсутності технічної документації на земельну ділянку, відсутності присвоєного кадастрового номеру земельній ділянці, а відтак і відсутності реєстрації у Поземельній книзі щодо земельної ділянки, на якій розміщений належний відповідачу павільйон, з внесеними до неї відомостями щодо реєстрації про встановлений земельний сервітут.

Реєстрація договору у книзі Роганської селищної ради реєстрації договорів особистого строкового сервітуту не є державною реєстрацією у розумінні наведених норм законодавства, а тому не може вважатися належною.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 03.08.2017 представник позивача підтвердив, що реєстрація Роганською селищною радою договорів у книзі реєстрації договорів особистого строкового сервітуту не вважається державною реєстрацією.

Судова колегія також вважає необґрунтованими посилання апелянта на рішення ХІV сесії Роганської селищної ради VІ скликання від 22.02.2012 "Про затвердження Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Роганської громади", виходячи з наступного.

Чинна на час виникнення спірних правовідносин редакція Земельного кодексу України не передбачала можливість встановлення земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд, право користування такою земельною ділянкою, мало оформлятися шляхом її передачі в оренду в порядку, передбаченому Законом України "Про оренду землі".

Статтею 116 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою - державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки - договором оренди землі.

Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, зазначені вище рішення Роганської селищної ради не відповідають положенням законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Разом з тим, рішення селищної ради як підзаконного акту не може встановлювати іншого порядку реєстрації правочину, ніж врегульовано законом.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта, що у спірних правовідносинах відбулась спрощена процедура розміщення тимчасової споруди на земельній ділянці для провадження підприємницької діяльності, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, що діяла на момент укладення договору) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Частиною 4 згаданого вище Закону встановлено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 22.10.2011 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності та не містить жодних положень щодо правових підстав набуття суб'єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки.

Таким чином розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Такої правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 20.04.2017 у справі №905/1553/16.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до пункту 2.1. Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди, порядок оформлення, строк дії, порядок реєстрації якого передбачені цим Порядком.

Як зазначено в пункті 2.31. Порядку, розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Проте, відповідачем доказів наявності у нього паспорту прив'язки на належний йому торгівельний павільйон не надав, як і не довів, що його торгівельний павільйон є тимчасовою спорудою у розумінні статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

З огляду на зазначене, договір особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди №12 від 07.11.2012 не є вчиненим, тобто відповідач займає спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, за таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Вищий господарський суду України у пункті 3.1 Постанови пленуму від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта, що необхідною передумовою подання позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки має бути визнання рішення Роганської селищної ради від 18.10.2012 про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності недійсним, оскільки у будь-якому випадку (навіть за наявності рішення селищної ради) встановлення судом факту, що договір, на підставі якого на земельну ділянку було встановлено особистий строковий сервітут, є неукладеним, свідчить про відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку та її самовільне зайняття.

До того ж, як зазначено вище, рішення Роганської селищної ради від 22.03.2012 та 18.10.2012 не відповідають положенням законодавства України та не могли бути правовою підставою для укладення договору особистого строкового сервітуту сторонами.

Колегія суддів відхиляє і доводи апелянта, що земельна ділянка зайнята на підставі договору, який не визнаний в судовому порядку недійсним, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) (пункт 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Щодо доводів апелянта, що порушення допущено саме органом місцевого самоврядування, а тому не є підставою для позбавлення особи права мирно володіти належним їй майном, колегія суддів зазначає, що відповідач залишив поза увагою, що в даному випадку держава через її органи запровадила сталу процедуру надання земельних ділянок в користування, яка є прозорою і ясною та сприяє юридичній визначеності у земельних правовідносинах.

Разом з цим, ФОП ОСОБА_3, здійснюючи підприємницьку діяльність, не маючи перешкод у доступі до законодавства й проявивши розумну обізнаність, могла і повинна була знати передбачену законодавством процедуру отримання земельної ділянки в користування.

У справі, яка переглядається з огляду на характер спірних правовідносин, встановлених судом обставин та застосуванні правових норм, не вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності ФОП ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, оскільки земельна ділянка не передавалась у власність або користування апелянту, а торгівельний павільйон не вилучається із власності апелянта.

Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не відобразив в оскаржуваному рішенні, що відповідач просив зупинити провадження у даній справі до вирішення справи №635/2358/17 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Роганської селищної ради, третя особа Харківська місцева прокуратура №6 про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування та скасування рішення ради від 25.01.2017, яким ФОП ОСОБА_3 було зобов'язано звільнити спірну земельну ділянку та провести демонтаж торгівельного павільйону, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що відповідач звертався до місцевого господарського суду з клопотанням про зупинення провадження у даній справі; відповідне письмове клопотання про зупинення провадження у даній справі в матеріалах справи відсутнє, в протоколах судового засідання відсутні зазначення щодо заявлення відповідачем такого клопотання (письмові зауваження відповідача з приводу допущених у протоколі неточностей або неповноти протоколу матеріали справи не містять).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що справа №635/2358/17 за позовом ФОП ОСОБА_3 до Роганської селищної ради, третя особа Харківська місцева прокуратура №6 про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування та скасування рішення ради від 25.01.2017, яким ФОП ОСОБА_3 було зобов'язано звільнити спірну земельну ділянку та провести демонтаж торгівельного павільйону, не є такою, що унеможливлює розгляд даної справи.

Щодо поданої апелянтом суду апеляційної інстанції заяви щодо застосування строків позовної давності (вх.№7576), в якій апелянт зазначає, що спірні правовідносини виникли у 2012 році і ґрунтуються на договорі особистого строкового сервітуту №12 від 07.11.2012, отже, вважає, що прокурор звернувшись з позовною заявою до суду 14.03.2017 пропустив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як зазначено в пункті 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Згідно матеріалів справи, відповідач до суду першої інстанції із заявою щодо застосування строків позовної давності не звертався, відповідно дана заява не була предметом розгляду місцевого господарського суду; у поданій заяві апелянт не наводить обґрунтувань неможливості подання заяви щодо застосування строків позовної давності суду першої інстанції.

Судова колегія звертає увагу, що обґрунтування неможливості подання документів суду першої інстанції покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

За таких підстав, заява апелянта про застосування строків позовної давності залишається без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 15.05.2017 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.05.2017 у справі №922/873/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 05.09.2017.

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Шутенко І.А.