КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2017 р. Справа№ 911/3349/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Підяш О.С. - посвідчення № 028911 від 17.09.2014 від 18.11.2015;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Кілічава Т.М. - представник за довіреністю № 10-01/573 від 20.12.2016;

від третьої особи 1: Голуб М.І. - представник за довіреністю № 006 від 01.12.2016;

від третьої особи 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Таун"

на рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2016

у справі № 911/3349/16 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави

до Вишгородської районної державної адміністрації,

Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Таун" (третя особа 1)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області (третя особа 2)

про визнання недійсним розпоряджень та державних актів,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави (надалі - позивач) до Вишгородської районної державної адміністрації (надалі - відповідач 1) та Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» (надалі - відповідач 2) про визнання недійсними розпоряджень та державних актів.

В заяві про уточнення позовних вимог прокурор зазначив, що додатковим вивченням документації із землеустрою встановлено, що у позовній заяві помилково зазначено про невідповідність конфігурації земельної ділянки площею 18,5056 га з кадастровим номером :33:022:0905, на яку видано ДП «Вищедубечанське лісове господарство» Державний акт серія ЯЯ № 140202, межам земельної ділянки, право користування якою посвідчувалося Державним актом на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 003309 від 24.09.1998.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.11.2016 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 03.07.2012 № 1385 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині земельних ділянок площею 2,3247 га з кадастровим номером :33:020:0901, площею 1,0919 га з кадастровим номером :33:022:0904, площею 3,9801 га з кадастровим номером :33:022:0903, площею 0,9330 га з кадастровим номером :34:032:0901, площею 1,2522 га з кадастровим номером :33:022:0902, площею 7,1098 га з кадастровим номером :33:016:09021 та площею 4,8421 га з кадастровим номером :33:016:0903. Визнано недійсним Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 23.08.2012 № 1759 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області» в частині земельних ділянок площею 2,3247 га з кадастровим номером :33:020:0901, площею 1,0919 га з кадастровим номером :33:022:0904, площею 3,9801 га з кадастровим номером :33:022:0903, площею 0,9330 га з кадастровим номером :34:032:0901, площею 1,2522 га з кадастровим номером :33:022:0902, площею 7,1098 га з кадастровим номером :33:016:09021 та площею 4,8421 га з кадастровим номером :33:016:0903. Визнано недійсними Державні акти на право постійного користування земельними ділянками, видані Державному підприємству «Вищедубечанське лісове господарство», серія ЯЯ № 140196 на площу 2,3247 га з кадастровим номером :33:020:0901, серія ЯЯ № 140199 на площу 1,0919 га з кадастровим номером :33:022:0904, серія ЯЯ № 140200 на площу 3,9801 га з кадастровим номером :33:022:0903, серія ЯЯ № 140213 на площу 0,9330 га з кадастровим номером :34:032:0901, серія ЯЯ № 140217 на площу 1,2522 га з кадастровим номером :33:022:0902, серія ЯЯ № 140210 на площу 7,1098 га з кадастровим номером :33:016:09021 та серія ЯЯ № 140209 на площу 4,8421 га з кадастровим номером :33:016:0903».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Форест Таун" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Таун" на рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2016 у справі № 911/3349/16 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06.02.2017.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з перебуванням 31.08.2017 судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 30.07.2017, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гончаров С.А., Хрипун О.О., вказана судова колегія ухвалою від 31.08.2017 прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження та розглянула її по суті.

31.05.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від прокуратури надійшло клопотання про призначення у даній справі судової експертизи (з урахуванням уточнень до нього). Вказане клопотання прокуратури не підлягає задоволенню, з мотивів, наведених в мотивувальній частині постанови.

11.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від третьої особи 2 на виконання ухвали суду від 05.07.2017 учасником апеляційного провадження було надано копію технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок, наданих в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

В судовому засіданні 31.08.2017 представник третьої особи 1 апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в позові повністю.

Представник прокуратури в судовому засіданні 31.08.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Окрім цього підтримав раніше подане клопотання про призначення у даній справі судової експертизи.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 31.08.2017 апеляційну скаргу у даній справі також підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідача 1 та третьої особи 2 в судове засідання 31.08.2017 не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка про час та дату наступного судового засідання (т. 2, а.с. 154). Разом з цим, третя особа 2 вимогу суду щодо надання документів виконав.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності відповідача 1, третьої особи 2, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення присутніх представників учасників апеляційного провадження, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» (надалі - ДП «Вищедубечанське лісове господарство», відповідач 2) є користувачем земельних ділянок для ведення лісового господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району загальною площею 1446,5 га, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 24.09.1998 серії II-КВ № 003309 та матеріалів лісовпорядкування (планшети, таксаційні описи, тощо).

Так, листом Вишгородської районної державної адміністрації від 14.10.2009 № 7-25/5936 надано дозвіл ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на проведення інвентаризації земельної ділянки на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту.

У подальшому, Розпорядженням Вишгородської райдержадміністрації від 07.09.2010 № 2173 створено комісію з проведення інвентаризації зазначених земель лісогосподарського призначення. Пунктом другим вказаного Розпорядження комісії доручено опрацювати та погодити площі земель державної власності, які можуть бути надані під заліснення в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. За результатами необхідно було внести державній адміністрації, сільській, селищній, міській радам пропозиції щодо передачі таких земель під заліснення та забезпечити оперативне виготовлення державним лісогосподарським підприємствам Держкомлісгоспу необхідної документації із землеустрою.

Крім цього, комісії доручено визначити площі земель державної власності, на яких відбулося природне самозаліснення та внести пропозиції державній адміністрації щодо передачі їх у постійне користування лісогосподарським підприємствам, що належать до сфери управління Держкомлісгоспу.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 25.05.2012 № 1116 ДП «Вищедубечанське лісове господарство» надано дозвіл на проведення інвентаризації земельних ділянок на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району (за межами населеного пункту) для встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру.

На підставі зазначеного Розпорядження ПП «Експертиза-Центр» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 03.07.2012 № 1385 затверджено вищезазначену технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок, наданих в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на території Лебедівської сільської ради.

У подальшому, за результатами інвентаризації, на підставі Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 23.08.2012 № 1759 та технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками, ДП «Вищедубечанське лісове господарство», 10.10.2012 видано нові Державні акти на право постійного користування земельними ділянками на загальну площу лісів 1287,2770 га, у тому числі: серія ЯЯ № 140196 на площу 2,3247 га з кадастровим номером :33:020:0901, серія ЯЯ № 140199 на площу 1,0919 га з кадастровим номером :33:022:0904, серія ЯЯ № 140200 на площу 3,9801 га з кадастровим номером :33:022:0903, серія ЯЯ № 140202 на площу 18,5056 га з кадастровим номером :33:022:0905, серія ЯЯ № 140213 на площу 0,9330 га з кадастровим номером :34:032:0901, серія ЯЯ № 140217 на площу 1,2522 га з кадастровим номером :33:022:0902, які управлінням Держкомзему у Вишгородському районі у встановленому законом порядку зареєстровані.

Звертаючись з позовом у даній справі, прокуратура зазначила, що зазначені Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації прийнято та Державні акти на право постійного користування земельними ділянками видано з порушенням вимог закону, внаслідок чого вони є незаконними і повинні бути визнані недійсними. Також прокурор зазначив, що крім виданих на підставі спірних Розпоряджень райдержадміністрації Державних актів на право постійного користування земельними ділянками: серія ЯЯ № 140196 на площу 2,3247 га з кадастровим номером :33:020:0901, серія ЯЯ № 140199 на площу 1,0919 га з кадастровим номером :33:022:0904, серія ЯЯ № 140200 на площу 3,9801 га з кадастровим номером :33:022:0903, серія ЯЯ № 140213 на площу 0,9330 га з кадастровим номером :34:032:0901, серія ЯЯ № 140217 на площу 1,2522 га з кадастровим номером :33:022:0902, розташування, конфігурація, межі та площі земельних ділянок, на які видано Державні акти серія ЯЯ № 140210 на площу 7,1098 га з кадастровим номером :33:016:09021 та серія ЯЯ № 140209 на площу 4,8421 га з кадастровим номером :33:016:0903 не відповідають межам земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 003309 від 24.09.1998. А тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В позові також зазначається, що в результаті інвентаризації земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство» набуло право постійного користування на земельні ділянки, рішення про надання яких жоден орган державної влади у встановленому ст. ст. 116, 123 Земельного кодексу України порядку не приймав. Крім того, без передбаченої ст. 149 Земельного кодексу України процедури вилучення земель та прийняття органом виконавчої влади відповідного рішення вказане державне підприємство позбавлено права користування на частину лісових земель. (Тоді як саме це підприємство прокурор самостійно визначив у позові в процесуальному статусі відповідача 2).

Зазначені обставини, на думку прокурора, призвели до незаконної зміни цільового призначення земель, що не перебували у користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», та безпідставного виведення частини земель державної власності з категорії лісогосподарського призначення, які відповідно до ст. 164 Земельного кодексу України, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 №610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» перебувають під особливою охороною від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 03.07.2012 № 1385 та від 23.08.2012 № 1759 підлягають визнанню недійсними на підставі ст. ст. 21, 152 Земельного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, що обґрунтовується наступним.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Згідно положень ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Водночас згідно зі ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (ч. 2 ст. 19 ЗК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 122, ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, та передають на їх території земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті.

Так, звертаючись із позовом у даній справі, прокуратурою було зазначено, що за результатами вивчення технічних документацій (під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем навіть не було долучено таких копій документацій до матеріалів справи), прокуратурою було встановлено, що при фактичному збереженні загальної площі лісових земель, що залишилась після вилучення, конфігурація, межі та площа окремих земель лісогосподарського призначення значно змінилась, проте такі зміни не пов'язані з раніше прийнятими рішеннями органів державної влади про вилучення земель з постійного користування державного підприємства та держлісфонду. При цьому прокуратура також зазначила, що в одних випадках, землі, які ніколи не відносились до земель лісогосподарського призначення включено до цієї категорії земель, а в інших - землі лісогосподарського призначення, які ніколи не вилучались з державного лісового фонду, виключено з цієї категорії.

Разом з цим, ані в позовній заяві, ані в будь-яких інших пояснення чи запереченнях на апеляційну скаргу прокуратурою так і не наведено площу, конфігурацію та межі земельної ділянки, яка ніби то була вилучена, та яка була включена.

Щодо заявленого прокуратурою клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дане клопотання обґрунтоване «необхідністю підтвердження або спростування доводів позовної заяви у справі» (т. 2, а.с. 44). При цьому, прокурор не зазначив, в чому полягають невідповідності та суперечності, для вирішення яких необхідні спеціальні знання.

За приписами ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Пунктами 2, 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв'язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому, в силу статті 41 ГПК України господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

Відповідно до ст.ст. 99, 101 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що прокуратурою не порушувалось питання про необхідність призначення у даній справі судової експертизи, більше того, під час розгляду справи в суді першої інстанції прокуратурою навіть не було долучено до матеріалів справи технічних документацій.

Судом апеляційної інстанції на стадії перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку для повноти дослідження задовольнив клопотання прокурора про витребування доказів, та була витребувана технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок, наданих в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яка була досліджена судом апеляційної інстанції.

Так, рішеннями ЄСПЛ у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 (п. 33), та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

З урахуванням того, що прокуратурою до суду першої інстанції не заявлялось клопотань про призначення у даній справі судової експертизи, заявивши таке клопотання на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, прокурор (за відсутності первинної документації в матеріалах справи та конкретизації невідповідностей, зокрема, в частині площі земельних ділянок за актами та фактичного їх розташування), фактично «підмінює поняття» збирання доказів стороною до порушення провадження у справі (з метою визначення підстав та предмету позову), покладаючи такі завдання, зокрема, на суд та експертну установу під час проведення судової експертизи. А тому задоволення такого клопотання не відповідає принципу рівності та фактично ставить одну сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, відтак таке клопотання прокуратури відхиляється судом апеляційної інстанції.

Окрім цього, щодо позовних вимог прокуратури щодо фактичного позбавлення права користування позивача спірними земельними ділянками (шляхом визнання недійсними розпоряджень та Державних актів), суд апеляційної інстанції також зазначає наступне.

Так, спір у даній справі виник, у зв`язку з порушенням, на думку прокуратури, відповідачами норм земельного законодавства в частині передачі відповідачем 1 та користуванні відповідачем 2 спірними земельними ділянками. Разом з цим, частина спірних земельних ділянок відповідно до розпорядження Київської обласної державної адміністрації № 385 від 07.09.2012 та договору довгострокового тимчасового користування від 17.12.2012 перебуває у користуванні ТОВ "Форест Таун" (т.1, а.с. 136-145). Вказаним розпорядженням Київська обласна державна адміністрація виділила ТОВ "Форест Таун" у довгострокове тимчасове користування терміном на 49 років дві лісові земельні ділянки загальною площею 0,6088 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП "Вищедубечанське лісове господарство" та входять до оскаржуваних прокуратурою актів, а тому доводи прокуратури, що права апелянта у даній справі не порушені, спростовуються обставинами справи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності або користування інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ при застосуванні положень статті 1 Першого протоколу напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Задовольняючи позов прокуратури у даній справі, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що обгрунтовується наступним.

Як зазначалось раніше, Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» (відповідач 2) є користувачем земельних ділянок для ведення лісового господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району загальною площею 1446,5 га, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 24.09.1998 серії II-КВ № 003309. Вказаний акт та рішення Лебедівської сільської ради від 25.01.1998 № 8 (на підставі якого було видано Державний акт на право постійного користування землею від 24.09.1998 серії II-КВ № 003309) в судовому порядку не оскаржувався, недійсним не визнавася).

Фактично понад 14 років відповідач 2 був законним землекористувачем земельної ділянки площею 1446,5 га. Жодних доказів порушення земельного законодавства (в частині несплати орендної плати або використання наданої земельної ділянки не за цільовим призначенням прокуратурою не надано).

В подальшому, в 2009 році ДП «Вищедубечанське лісове господарство» звернулося до відповідача 1 з проханням провести інвентаризацію земельної ділянки на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі проведеної інвентаризації відповідачем 1 в 2012 році було видано оскаржувані Державні акти на право постійного користування земельними ділянками.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 як державне підприємство, яке є законним користувачем спірних земельних ділянок (за Державним актом від 1998 року), основною метою статутної діяльності якого, зокрема, є охорона, захист, раціональне використання та відтворення лісів, фактично за позовом прокуратури має бути позбавлено право користування у зв'язку з припущенням прокуратури, що при фактичному збереженні загальної площі лісових земель, що залишилась після вилучення, конфігурація, межі та площа окремих земель лісогосподарського призначення значно змінилися, проте такі зміни не пов'язані з раніше прийнятими рішеннями органів державної влади про вилучення земель з постійного користування державного підприємства та держлісфонду. При цьому, жодним доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України порушення земельного законодавства прокуратурою ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до частини першої статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Статтею 24 Закону України "Про прокуратуру" передбачено право прокурора на подання позовної заяви (заяви) в порядку господарського судочинства, внесення апеляційної чи касаційної скарги на судові рішення господарських судів, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України.

У відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

У відповідності до статті 121 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99р. у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Так, загальні приписи ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України розповсюджуються і на прокуратуру, яка виступає позивачем у даній справі.

Так, відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. При цьому, дослідивши надану технічну документацію, суд апеляційної інстанції не встановив взаємно суперечливих доказів, встановлення (підтвердження) яких потребували б спеціальних знань.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокуратура у даній справі не обґрунтувала, в чому саме відбулося порушення інтересів держави в розумінні ст. 1 ГПК України та яким чином позбавлення відповідач 2 права постійного користування на спірні земельні ділянки сприятиме захисту порушених прав держави. Вказана обставина є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові повністю, як необгрунтованого.

А тому, враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, апеляційна скарга у даній справі підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові повністю в порядку п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України.

Щодо розподілу судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Так, ставка при зверненні прокуратури з позовом у даній справі становила 11024 грн. Разом з цим, прокуратурою було подано заяву про уточнення позовних вимог. Під час уточнення позовних вимог, позовні вимоги були доповнені ще однією вимогою немайнового характеру, з якої сплату судового збору у розмірі 1378,00 грн було відстрочено до винесення рішення. Таким чином (з урахуванням задоволення апеляційної скарги та відмови в позові повністю), враховуючи часткову сплату прокуратурою судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, в доход Державного бюджету України підлягає достягненню сума відстроченого судового збору у розмірі 1378,00 грн. Тоді як за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ТОВ «Форест Таун» сплатило судовий збір у розмірі 13 642,20 грн. З урахуванням задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, з Прокуратури Київської області необхідно стягнути на користь апелянта 13 642,20 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Таун" на рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2016 у справі № 911/3349/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2016 у справі № 911/3349/16 - скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в позові повністю.

3. Стягнути з Прокуратури Київської області (01601, м.Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ідентифікаційний код юридичної особи 02909996) в доход Державного бюджету України 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн відстроченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

4. Стягнути з Прокуратури Київської області (01601, м.Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ідентифікаційний код юридичної особи 02909996) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Форест Таун" (01004, м.Київ, вул. Крутий узвіз, буд. 6/2 літ. "А" 13 642 (тринадцять тисяч шістсот сорок дві) грн 20 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

6. Матеріали справи № 911/3349/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

О.О. Хрипун