ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.08.2017 Справа № 905/1399/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання (помічнику судді) Фроловій Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Волноваської місцевої прокуратури Донецької області, м.Волноваха, Донецька область в інтересах держави в особі Петрівської сільської ради Волноваського району Донецької області, с. Петрівське, Донецька область

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Вугледар, Донецька область

про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням та зобов'язання повернути нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди

За участю представників сторін:

від прокуратури: Хряк О.О. - за посвідченням №028256 від 15.08.2014р.

від позивача: представник не з'явився.

від відповідача: представник не з'явився.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 811 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 28.08.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Керівник Волноваської місцевої прокуратури Донецької області, м.Волноваха, Донецька область в інтересах держави в особі Петрівської сільської ради Волноваського району Донецької області, с. Петрівське, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Вугледар, Донецька область, про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням та зобов'язання повернути нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди.

Ухвалою суду від 26.06.2017р. господарським судом Донецької області було порушено провадження по справі, розгляд справи призначений на 18.07.2017р. Розгляд справи неодноразово відкладався.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що 03.01.2012р. між позивачем та відповідачем за відсутності відповідного рішення щодо розпорядження комунальним майном та без проведення оцінки майна було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності, тобто з порушенням встановленого Законом України «Про оренду державного та комунального майна» порядку.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 19, 68, 131-1 Конституції України, ст.ст. 173, 174, 188, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 203, 215, 525, 526, 629, 654, 785 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 10, 11, 24, 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Прокурор в судове засідання з'явився, надав усні пояснення по справі. 14.08.2017р. від Волноваської місцевої прокуратури Донецької області на адресу господарського суду Донецької області надійшли пояснення, в яких зазначено, що укладення оспорюваного договору оренди без проведення оцінки майна та з не визначенням істотних умов, суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини в сфері оренди державного та комунального майна та свідчить про те, що оспорюваний договір оренди нерухомого майна № 4 від 03.01.2012р. та подальші додаткові угоди не відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того, не проведення оцінки об'єкта та відсутність положень про страхування у договорі оренди підтверджується і відповідачем у наданому ним відзиві, і самим позивачем.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач в судове засідання не з'явився. 17.07.2017р. від відповідача на адресу господарського суду Донецької області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора у повному обсязі. Зокрема у наданому відзиві відповідач посилався на те, що під час дії зазначеного договору ним своєчасно вносилася орендна плата, позивачем не висловлювалося жодних претензій ні в усній, ні в письмовій формі, у зв'язку з чим, на думку відповідача, ним не завдано шкоди органам державної влади. Також зазначив, що з часу оренди приміщення, тобто з 2002р. по 2016р. державні органи не виявили порушень або завдання шкоди інтересам держави та органам місцевого самоврядування.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2012р. між Петрівською сільською радою (далі - орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар) був укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: приміщення в будівлі кухні амбулаторії Петрівської сільської ради (далі - майно), площею 43,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на 1 поверсі, яке знаходиться на балансі Петрівської сільської ради, балансова вартість якого складає 15530 грн.

Майно передається в оренду з метою експлуатації - торгівля продуктами харчування та господарчими товарами.

Згідно з п. 2.1. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

Відповідно до п. 2.3. договору передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеній в акті оцінки, складеній за Методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору (п. 2.5. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору (в редакції додаткової угоди від 04.01.2017р.) орендна плата провадиться відповідно до Методики розрахунку орендної плати та порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 4.10.1995р. № 786, та за домовленістю сторін становить без ПДВ за місяць оренди з урахуванням індексації 976,4 грн. (за умови перерахунку протягом року), податок на землю 124,22 грн. (згідно грошової оцінки земельної площі) = 1100,62 грн. (одна тисяча сто гривень 62 копійки).

Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у випадку зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 5.7 договору орендар зобов'язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцю або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцю збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Цей договір укладено строком на 12 місяців, який діє з 02 січня 2012р. до 31 грудня 2012р. включно (п. 10.1. договору).

Згідно п. 10.5. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну даного договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передавання нежитлового приміщення від 03.01.2012р., відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду наступне нежитлове приміщення в будівлі кухні амбулаторії Петрівської сільської ради загальною площею 43,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на 1 поверсі, яке знаходиться на балансі Петрівської сільської ради.

Вказаний акт приймання-передавання підписаний та скріплений печатками обох сторін без зауважень.

В подальшому, між позивачем та відповідачем дія договору приміщення подовжувалась шляхом укладення додаткових угод від 02.01.2013р., від 02.01.2014р., від 06.01.2015р., від 04.01.2016р. та 04.01.2017р. на підставі рішень сесії Петрівської сільської ради № УІ/18-112 від 22.12.2012р. «Про подовження договору оренди на нерухоме майно комунальної власності», № УІ/23-138 від 16.12.2013р. «Про подовження договору оренди на нерухоме майно комунальної власності», № УІ/31-172 від 22.12.2014р. «Про подовження договорів оренди нерухомого майна», № УІІ/4-23 від 22.12.2015р. «Про подовження договору оренди на нерухоме майно» та № УІІ/14-66 від 23.12.2016р. «Про подовження договорів оренди на нерухоме майно».

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтями 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Право на захист розглядається як суб'єктивне цивільне право, яке виникає у особи у разі порушення належних їй цивільних прав та інтересів, невизнання цього права або оспорювання цивільного права.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами осіб, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав мають особи встановлені ст.1 Господарського процесуального кодексу України.

Вирішуючи спір, господарський суд встановлює відповідність обраного позивачем способу захисту його порушеного права чи охоронювального законом інтересу.

У разі, якщо суд дійде висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту він повинен відмовити в задоволенні вимог.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, суд звертає увагу на те, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У даному випадку захист майнового права відбувається шляхом прийняття судом рішення про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: Донецька область, Волноваський район, с. Петрівське по вул. Центральній, 43а, загальною площею 43,5 кв.м. та зобов'язання відповідача повернути вказане нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Приписами частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", вирішуючи спори, пов'язані з укладанням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладання відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, або майна, що перебуває у комунальній власності, та майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, а також майна, яке належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено порядок укладення договору оренди.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Статтею 11 вищезазначеного закону встановлено, що оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

Згідно з преамбулою Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12.07.2001 року №2658-ІІІ, цей Закон визначає правові засади здійснення оцінки майна, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 вищевказаного закону, проведення оцінки майна є обов'язковим, зокрема, у випадку приватизації та іншого відчуження у випадках, встановлених законом, оренди, обміну, страхування державного майна, майна, що є у комунальній власності, а також повернення цього майна на підставі рішення суду.

Згідно загальних положень Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року № 629 (далі - Методика), відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), що передається в оренду.

Згідно з пунктом 2 вказаної Методики, оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об'єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Передбачені цією Методикою послуги з проведення незалежної оцінки об'єкта оренди (активів, що входять до складу об'єкта оренди) та аудиторської перевірки об'єкта оренди оплачує орендар.

Відповідно до п.19 Методики, у разі оренди нерухомого майна здійснюється його незалежна оцінка.

В пункті 3 Методики встановлено, що поняття "незалежна оцінка" вживається у значенні, наведеному у Законі України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", незалежною оцінкою майна вважається оцінка, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення оцінки об'єкта оренди за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України перед укладенням договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4 від 03.01.2012р. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про вчинення сторонами протягом строку дії зазначеного договору дій, спрямованих на здійснення оцінки орендованого майна відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди. Орендар, який затримав повернення об'єкта оренди орендодавцю, несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди. Передача в оренду майна, що було застраховане орендодавцем або балансоутримувачем, не припиняє чинності договору страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення ч. 3 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в договорі оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4 від 03.01.2012р. відсутні положення про страхування, що підтверджується відповідачем у наданому ним відзиві на позовну заяву.

Таким чином, не проведення оцінки майна призвело до невірного визначення розміру орендної плати, в результаті чого було порушено ч. 1 ст. 10, ч. 2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В пункті 2.5.2 вищезазначеної постанови роз'яснено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом вказаної норми нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Пунктом 2.9 вищеназваної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України роз'яснено, що на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що укладення оспорюваного договору оренди без проведення оцінки майна та з визначенням істотних умов, які суперечать вищенаведеним вимогам чинного законодавства, що регулює відносини в сфері оренди державного та комунального майна свідчить про те, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4 від 03.01.2012 р. та додаткові угоди до нього не відповідають вимогам чинного законодавства. Окремо суд зауважує, що відповідачу фактично було надано в користування нерухоме майно поза процедурою оголошення про намір передати майно в оренду, за відсутності відповідного рішення власника спірного майна.

Відповідно до п. 2.6. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Судом зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

За змістом ч. 1 ст.216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Частиною 3 ст. 207 Господарського кодексу України визначено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Пунктом 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 роз'яснено, що ч. 3 ст.207 Господарського кодексу України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Суд зазначає, що прокурором заявлено вимогу про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням та зобов'язання повернути нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди без визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4 від 03.01.2012р. з посиланням на його недійсність.

Відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Слід зауважити, що зумовлені означеним договором оренди майнові права орендаря відносно орендованого майна та законні сподівання на їх продовження в межах строку дії договору підпадають під ознаки «майна» у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.

У світлі усталеної практики Європейського суду з прав людини із застосування Конвенції, яка є джерелом права для національних судів за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», оцінка правомірності втручання держави в гарантоване ст.1 Першого протоколу права мирного володіння, здійснюються, серед іншого, і в контексті принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального характеру, зокрема, якщо справа впливає на майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.01.2012р.). Як зауважує ЄСПЛ в п.71 означеного рішення, «державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються».

Приймаючи до уваги, що вимога про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням та зобов'язання повернути нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди без визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, яке належить до державної власності № 4 від 03.01.2012р. є похідною від визнання вказаного договору недійсним, вимогу про визнання недійсним якого прокурором не було заявлено, а також з огляду на те, що станом на 28.08.2017р. на адресу господарського суду Донецької області ані від представників сторін, ані від прокурора клопотання про вихід за межі позовних вимог не надходило, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судовий збір покладається на прокурора, згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 509, ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 759, ст. 761 Цивільного кодексу України; ст.ст. 20, 173-175, ч. 1 ст. 179, ч. 2 ст. 180, ст.ст. 207, 283 Господарського кодексу України; ст.ст. 2,7, 9,10, 11, ч. 2 ст. 19, ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 3, ч. 2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.1 -3, 4, 42-47, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Керівника Волноваської місцевої прокуратури Донецької області, м.Волноваха, Донецька область в інтересах держави в особі Петрівської сільської ради Волноваського району Донецької області, с. Петрівське, Донецька область до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Вугледар, Донецька область, про визнання відсутнім права користування нежитловим приміщенням та зобов'язання повернути нежитлове приміщення шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта оренди - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 28.08.2017р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.08.2017р.

Суддя Ю.С. Мельниченко