ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2017 року Справа № 912/2185/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А.,

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.,

За участю представників сторін:

від ПАТ "Піреус банк МКБ": Булгаков В. С. представник, довіреність №1318/юр від 11.01.2017 р.;

від відповідача-1: Воробйов О.М. представник, довіреність №63/03 від 28.08.2017 р.;

від відповідача-2: Богданов М.Ю. представник, довіреністьб/н від 06.07.2017 р.;

за участю ПАТ "Сбербанк": Кошлій Р.В. представник, довіреність №525 від 09.12.2016 р.;

розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" на ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017р. у справі №912/2185/16,

якою, у межах справи №912/2185/16 від 29.06.2016 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Етал",

розглянуто матеріали позовної заяви

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ", м.Київ

до відповідача-1: АТ "НВО "Етал", м. Олександрія, Кіровоградської області

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Електромеханічні заводи - Україна", м. Київ

про визнання недійсним договору поруки №1/07 від 30.01.2015, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017р. у даній справі (суддя Коваленко Н.М.) відмовлено у задоволенні позову ПАТ "Піреус банк МКБ" про визнання договору поруки №1/07 від 30.01.2015р. недійсним.

Не погодившись з ухвалою суду, до апеляційного господарського суду звернулось ПАТ "Піреус банк МКБ" із апеляційною скаргою. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати ухвалу від 15.05.2017р. у справі №912/2185/16, судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу ч. 1 ст. 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як вбачається із вказаних правових норм, законодавцем конкретно не визначено, якими саме засобами доказування має обґрунтовуватися нереальність обумовлених правочином правових наслідків. Суд першої інстанції зазначає, що нормами чинного законодавства України не передбачено, що відсутність відображення в бухгалтерському чи податковому обліку господарських операцій, а також невиконання своєчасно зобов'язання, тягне за собою такий негативний наслідок, як визнання відповідного правочину недійсним. Посилання позивача на невідплатну основу спірного договору та відсутність прибутку для Відповідача-1 від цього договору є безпідставним. Такий висновок суду не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки статтею 215 ЦК України розрізняється нікчемний та недійсний правочин. У випадку наявності прямої норми, про яку зазначає суд, такий би правочин був би нікчемним, тобто недійсним в силу закону, і не потребував би визнання його недійсним у судовому порядку.

Отже, місцевим господарським судом в порушення закону не надано належної правової оцінки по кожній окремій обставині, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог.

Також зазначає що, на момент укладання Договорів поруки строк виконання основного зобов'язання минув, що суперечить самій суті забезпечення.

Таким чином, оскаржуваним договором поруки від 30.01.2015 р. фактично було забезпечено вже прострочене на момент укладання зобов'язання ТОВ «Новокаховський електромашинобудівний завод», що суперечить статтям 553 та 554 ЦК України та самій суті поручительства як способу забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2017 року визначено для розгляду справи №912/2185/16 колегію суддів у складі Білецької Л.М. (доповідач), суддів: Кузнецов В.О., Чус О.В.

Ухвалою суду від 06.07.2017 року апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" на ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017р. у справі №912/2185/16 прийнята до свого провадження зазначеною колегією суддів, її розгляд призначено на 17.07.2017 року.

Ухвалою від 10.07.2017 клопотання Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Розпорядженням керівника суду від 17.07.2017 року, у зв'язку з відпустками судді Кузнецова В.О. та судді Чус О.В., призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі №912/2185/16, за результатами якої змінено склад судової колегії на головуючого суддю: Білецьку Л.М., суддів: Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено на 15 днів та відкладено на 02.08.2017 року.

Розпорядженням керівника суду від 01.08.2017 року, у зв'язку з відпустками суддів Пархоменко Н.В., Коваль Л.А., призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у судовій справі №912/2185/16, за результатами якої змінено склад судової колегії на головуючого суддю: Білецьку Л.М., суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2017 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 09.08.2017 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.08.2017 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено на 15 днів та відкладено на 30.08.2017 року.

30.08.2017 року прийнято вступну та резолютивну частини постанови.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення по справі та навели обґрунтування своїх вимог з посиланням на норми законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши представників учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню а ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017 року у справі №912/2185/16 слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.01.2015 між ЗАТ "Управляюча компанія "Електромеханічні заводи - Україна" (правонаступником якого є ТОВ "Управляюча компанія "Електромеханічні заводи - Україна", надалі - кредитор) та ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" укладений договір поруки № 1/07, відповідно до якого ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" (поручитель) поручається перед ЗАТ "Управляюча компанія "Електромеханічні заводи - Україна" (кредитором) за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Новокаховський електромашинобудівний завод" зобов'язань щодо оплати заборгованості в сумі 4 583 286,17 грн та нарахованих на суму заборгованості штрафних санкцій та процентів, які виникли на підставі договору позики № 19 від 25.11.2005, укладеного між ТОВ "Новокаховський електромашинобудівний завод" та ТОВ "Енергомаш-Інвест", договору про відступлення права вимоги № 1/07 від 26.06.2007, укладеного між ТОВ "Енергомаш-Інвест" та кредитором, додаткової угоди № 1 від 04.01.2011 до договору № 1/07 від 26.06.2007, укладеної між кредитором та ТОВ "Новокаховський електромашинобудівний завод".

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За своєю правовою характеристикою договір поруки є двостороннім(багатостороннім), консенсуальним.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що станом на дату укладання оспорюваного договору боржник (відповідач 1) мав значні грошові зобов'язання перед AT "ПІРЕУС БАНК МКБ" на підставі Кредитного договору № WCLoan/07003 з передачею переважної більшості свого майна в якості забезпечення виконання цих зобов'язань, що робило неможливим реальне виконання боржником (відповідачем 1.) взятих на себе значних зобов'язань третіх осіб.

Проте в судовому засіданні встановлено, що боргу перед банком не було, графік погашення кредитної заборгованості не був порушений.

Додатковою підставою для такого висновку позивача також є лист AT "HBO "ЕТАП" від 05.04.2015 № 11/17/0610 на № 1/03/15 від 17.03.2015, в якому відповідач 1 визнав вимоги відповідача 2 на підставі оспорюваного договору та інших договорів, проте, повідомив про відсутність фінансової можливості сплатити борг. Направлення Листа такого змісту всього через два місяці після взяття на себе зобов'язань за Договором поруки № 1/07, розцінюється позивачем так, що сторони наперед передбачали та свідомо допускали фактичне невиконання оспорюваного правочину.

Таким чином, на думку позивача, реальне виконання оспорюваного договору поруки сторонами не здійснено, що дає підстави стверджувати про фіктивність правочину, який в силу ч. 2 ст. 234 ЦК України підлягає визнанню судом недійсним.

З такими доводами неможливо погодитися, оскільки факти невиконання договору не свідчать про фіктивність.

Також вимога до поручителя була направлена, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на виконання договору.

Крім того, на думку позивача, відсутність у сторін Договору поруки намірів щодо реального настання обумовлених сторонами правових наслідків підтверджується звітністю відповідача. Так, відповідно до баз даних емітентів, опублікованих на офіційному веб-сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України Smida.qov.ua. у розділах "Інформація про зобов'язання емітента" та "Річна фінансова звітність емітента" за 2015 щодо Боржника вказано лише про зобов'язання за Кредитним договором № WCLoan/07003 від 21.01.2014, укладеним між Боржником та ПAT "ПІРЕУС БАНК МКБ" і жодним чином не відображено інформацію щодо зобов'язань за оспорюваним договором, який укладено у відповідний звітний період.

Отже, не відображення у звітності інформації про свої зобов'язання, що впливає не тільки на цивільні та господарські, але й на податкові правовідносини, правовідносини у сфері цінних паперів і т.д. свідчить про укладення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлені ним.

Питання не відображення правочину у фінансовому звіті не спричиняє фіктивності правочину, оскільки воно стосується зовнішнього боку правочину, формальності, що не впливає на волевиявлення сторін договору в часі його укладення.

Позивач вважає, що укладаючи такого роду угоди на значні суми, відповідач 2 не міг не знати про реальний фінансово-майновий стан позивача і об'єктивну неможливість виконання останнім взятих на себе зобов'язань. У даному випадку використання механізму укладення оспорюваного правочину разом із іншими договорами, за умовами яких Боржник односторонньо взяв на себе ряд завідомо невиконуваних боргових зобов'язань третіх осіб, може лише слугувати інструментом істотного впливу та контролю процедури банкрутства боржника. Так, завдяки вказаним договорам створено штучну кредиторську заборгованість у обсязі, достатньому для отримання контролю за процедурою банкрутства з метою подальшого ухилення від сплати кредитних зобов'язань.

До того ж, у випадку визнання кредиторських вимог за оспорюваним договором, кредитор, вимоги якого ґрунтуються на фіктивних договорах, буде мати право на отримання частини кошти отриманих в результаті продажу в процедурі банкрутства ліквідаційної маси, чим буде порушено майнові права інших кредиторів, чиї вимоги доведені та обґрунтовані належним чином.

Також зазначає, що укладання оспорюваного договору суперечить меті діяльності створення ПрАТ "НВО "ЕТАЛ", якою відповідно до п. 3.1. Статуту Боржника, зареєстрованого 31.08.2011 за № 5000185, є всебічне забезпечення народного господарства населення у продукції, що виробляється ним на базі повного та ефективного використання виробничого та кадрового потенціалу, прискорення науково-технічного прогресу і впровадження його досягнень, підвищення якості продукції (робіт, послуг), підвищення експертного потенціалу, одержання на цій основі прибутку, що забезпечує зростання добробуту акціонерів та членів трудового колективу товариства. Зміст оспорюваного правочину є таким, що не направлений на отримання прибутку Боржником, оскільки оспорюваний договір поруки є невідплатним та за своєю суттю є збитковим для Боржника.

Всі вищенаведені обставини були зазначені позивачем як підстава його позову.

Крім того, на момент укладання договорів поруки строк виконання основного зобов'язання минув, що суперечить самій суті забезпечення.

Оскаржуваним договором поруки від 30.01.2015 фактично забезпечено вже прострочене на момент укладання зобов'язання ТОВ "Новокаховський електромашинобудівний завод", що суперечить статтям 553 та 544 ЦК України та самій суті поручительства як способу забезпечення виконання зобов'язання.

З огляду на викладене, позивач вважає, що оспорюваний договір має всі ознаки фіктивного правочину.

Твердження ПАТ "Піреус банк МКБ" в апеляційній скарзі про направленість оспорюваного договору на створення штучної кредиторської заборгованості для отримання контролю за процедурою банкрутства є припущенням позивача та спростовується фактичними обставинами справи, адже заява про порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" була подана лише в червні 2016 року, тобто, через 1,5 роки після укладання оспорюваного договору. На момент укладання договору поруки № 1/07 від 30.01.2015 жодних ознак неплатоспроможності ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" не існувало і підстав вважати, що в майбутньому буде порушена справа про банкрутство, у справу не надано. Зазначене, зокрема, підтверджується і звітом аудитора ТОВ "Аудиторська фірма "Таір - Аудит" від 04 травня 2016 року, який був наданий ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" до матеріалів справи про банкрутство, відповідно до якого станом на 31.03.2015 (тобто, в період, в якому був укладений оспорюваний договір) всі проаналізовані аудитором показники фінансової діяльності підприємства (коефіцієнт загальної ліквідності (покриття), коефіцієнт швидкої (термінової) ліквідності, коефіцієнт забезпечення оборотними засобами, чистий оборотний (робочий) капітал, наявність власних оборотних коштів) відповідали рекомендованим значенням.

Тобто, станом на момент укладання договору поруки № 1/07 від 30.01.2015 жодних підстав передбачати майбутню неплатоспроможність ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" у сторін оспорюваного правочину не було, тому не могло бути і підстав для укладання договорів з метою контролю процедури банкрутства, як про це зазначає позивач. Значне погіршення фінансового стану ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" сталося внаслідок істотного знецінення національної валюти в лютому 2015 року, тому дійсно з квітня 2015 року ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "ЕТАЛ" не мало можливості погасити борг.

Крім того, сума за оспорюваним договором близько 4 000 000 грн. не надає право конролювати інших кредиторів, вимоги яких суттєво перевищують цю вимог, у тому числі і скаржника.

Твердження ПАТ "Піреус банк МКБ" в апеляційній скарзі про те, що укладання договору поруки щодо зобов'язання, строк виконання якого минув, суперечить ст.ст. 553, 554 ЦК України, не ґрунтується на вказаних нормах законодавства, адже жодних заборон на укладання договорів поруки після настання строку виконання основного зобов'язання вказані норми не містять. В даному випадку укладання договору поруки і було зумовлено саме неможливістю ТОВ "Новокаховський електромашинобудівний завод" самостійно виконати зобов'язання, що викликало необхідність пошуку поручителів. Крім того, відповідна правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 31.05.2011 року у справі №33/303-10 та інших справах, у яких ВГС наголошує, що порука за вимогу, строк виконання якого настав, свідчить про її реальність.

Що стосується твердження скаржника про те, що використання механізму укладання оспорюваного правочину може слугувати лише інструментом впливу та контролю процедури банкрутства боржника, то воно нічим не підтверджене, адже, як вбачається із матеріалів справи, ТОВ "Управляюча компанія "Електромеханічні заколи - Україна" не подавало заяву про порушення провадження у справі про банкрутство боржника, а звернення до суду із грошовими вимогами до боржника було зроблено саме з метою реального виконання Договору поруки № 1/07 від 30.01.2015, що спростовує твердження позивача про відсутність наміру створення правових наслідків, обумовлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

За ч. 4 ст. 10 Закону суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

При цьому ст. 20 Закону передбачена можливість визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника.

Відповідно до ст. 553 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. (ст. 555 ЦК України)

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. (ч. 1 ст. 234 ЦК України)

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, тобто, укладаючи його знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При фіктивному правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При розгляді таких справ суди мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла без наміру створення правових наслідків, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Як зазначено у п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

При цьому, твердження скаржника про невідповідність спірного договору поруки вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачем не доведено відсутність у сторін при укладенні договору наміру на створення юридичних наслідків, обумовлених договором. Нормами діючого законодавства України не передбачено, що відсутність відображення в бухгалтерському чи податковому обліку господарських операцій, а також невиконання своєчасно зобов'язання, тягне за собою такий негативний наслідок, як визнання відповідного правочину недійсним. Посилання скаржника на безвідплатну основу спірного договору та відсутність прибутку для відповідача 1 від цього договору є безпідставними. Оплатний характер договору поруки не є істотною умовою такого виду договорів, ст. 558 ЦК України лише передбачає, що поручитель має право на оплату послуг з поруки. В той же час, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільно законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Доцільно звернутися також до поняття фіктивності, так словник іншомовних слів під «фіктивний» (франц.fictive- лат. fictio - вигадака) означає вигаданий, недійсний, який насправді не існує. У тлумачному словнику зустрічається поняття «фікція» - те що не відповідає дійсності.

Ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину.

Статус фіктивної, нелегальної діяльності несумісний з легальною господарською підприємницькою діяльністю, і доказів такої діяльності щодо відповідачів у справу не надано.

Про штучне нарощування кредитної заборгованості може йтися тільки у разі банкрутства боржника, а укладення оскаржуваної угоди мало місце задовго до банкрутства.

В контексті доказів, наявних у матеріалах справи, позивач припускає, що угода могла бути укладена з метою нарощування штучної кредиторської заборгованості. Водночас, як вбачається з ухвали господарського суду Кіровоградської області від 29.05.2017 року по справі №912/2185/16, інша угода укладена боржником з іншим кредитором у цьому ж періоді на суму, що значно перевищує суму за договором, що оскаржується, судом визнана дійсною і по ній визнані кредиторські вимоги.

Але рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, і неспростованих доказів недійсності, фіктивності оспорюваного правочину, такого умислу у його учасників у справі не здобуто.

Порушені у апеляційній скарзі, питання фінансової діагностики відповідачів потребують відповідної методології на предмет дослідження в часі укладення оспорюваної угоди наявності чи відсутності трансформаційних процесів ( наприклад, зміна курсу долара до гривні), зміни структури активів і зобов'язань, зміни складу активів і пасивів і джерел їх покращення, вивчення тенденцій розвитку підприємства й екстраполяції їх на майбутнє в межах принаймні декількох звітних періодів до часу укладання оспорюваної угоди і після її укладення, розрахунку системи показників фінансового стану боржника, ліквідності, рентабельності, забезпеченості ресурсами бюджету (фінансового плану) з урахуванням реальних даних фінансової звітності.

Потребують доказування також факти обізнаності відповідачів про майбутнє банкрутство і їх наміру вчинити оспорювану угоду саме з метою штучного нарощування кредиторської заборгованості.

А просто з посилання позивача на наявність боргів перед іншими кредиторами без ґрунтованого і комплексного дослідження вищенаведених чинників неможливо зробити достовірний і неспростовний висновок про те, що оспорювана позивачем угода визначається як фіктивний правочин, а також про те, з якої причини і за яких обставин вона не була виконана учасниками, і про те, чи був закладений намір щодо її невиконання при укладенні її, чи виник в силу об'єктивних причин і банкрутства боржника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що умислу на укладення фіктивного правочину не доведено, а презумпція дійсності правочину матеріалами справи не спростовано, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Піреус банк МКБ" на ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017р. у справі №912/2185/16 - залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Кіровоградської області від 15.05.2017р. у справі №912/2185/16- залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Повний текст складений 04.09.2017 року.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд