ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2017 р.Справа № 922/1722/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КФФ Трейд", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продснаб Плюс", с. Кутузівка
про стягнення 168 000,00 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю від 10.05.2017

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю від 06.01.2017

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд стягнути з відповідача 168000,00 грн. заборгованості з оплати отриманої продукції згідно договору №15 від 15.05.2015, 32813,65 грн. пені та 3533,19 грн. річних.

Ухвалою суду від 29 травня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи на 12 червня 2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 12.06.2017 позовні вимоги підтримував в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Також представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. № 19289 від 12.06.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12 липня 2017 року відповідач звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи для підготовки відзиву для чого просив суд продовжити строк розгляду спору, яке було задоволено судом.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Розгляд справи відкладено на 10 серпня 2018 року.

20 липня 2017 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (вх. № 23445), який було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Також представник позивача звернувся до суду із заявою (вх. № 23646 від 24.07.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 на підставі якого позивач поставив, а відповідач прийняв товар, однак оплату його вартості в повному обсязі не здійснив.

При цьому, позивачем не було надано до суду саме укладеного договору купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 на підставі, якого ґрунтуються позовні вимоги, а надано видаткові накладні №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016.

Відповідач не підтвердив факту укладання (підписання) договору купівлі-продажу №15 від 15.05.2015 з позивачем.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що поставка товару позивачем здійснювалась саме за видатковими накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016 згідно яких позивач й просить суд стягнути заборгованість з відповідача.

Однак, як вказує відповідач та, що не було спростовано позивачем належними доказами, відповідачем було оплачено вартість товару отриманого за накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016, про що свідчать платіжні доручення №12907055 від 12.08.2016, №274 від 09.09.2016, №275 від 09.09.2016, №23019 від 27.09.2016 та №23982 від 19.10.2016.

Тобто, надаючи оцінку вищезазначеним обставинам, суд дійшов висновку, що між сторонами фактично було укладено окремі договори купівлі-продажу відповідно до кожного відвантаження товару позивачем та прийняття його відповідачем згідно відповідної накладної. А письмовим підтвердженням укладання такого договору, у відповідності до п. 1 ст. 208 ЦК України слугує відповідна письмова накладна із зазначенням найменування товару, його кількості та ціни. Проте, з урахуванням особливостей укладення цих договорів купівлі-продажу єдиною істотною їх умовою (договірною категорією) сторони визначили лише найменування та кількість товару і ціну відповідного договору, яка становить загальну вартість товару, який отримано відповідачем за відповідною видатковою накладною, заявленою позивачем в позовній заяві та на які є посилання в платіжних дорученнях, наданих відповідачем (найменування та кількість товару і ціну), а в деяких й на самі спірні накладні №186 та №211.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за спірними накладними сплачена в повному обсязі, у зв"язку з чим, в задоволенні позову в цій частині сляд відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012, підписання Покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див, постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно п.1 листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продалсу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Таким чином, встановлений ст.ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 538, 692, 693 ЦК України строк виконання зобов'язання відповідача щодо оплати вартості поставленої позивачем продукції - настав, однак, незважаючи на той факт, що товар за накладними №168 від 29.07.2016, №186 від 18.08.2016, №189 від 25.08.2016, №200 від 08.09.2016, №211 від 23.09.2016 відповідачем отримано в повному обсязі, без будь-яких зауважень щодо його кількості чи якості, оплату його вартості він здійснив з порушенням строків, встановлених ст.ст. 193, 265 ГК України, ст.ст. 538, 692, 693 ЦК України, а саме :

- товар за накладною №168 від 29.07.2016 оплачено 12.09.2016 (строк прострочення оплати становить 14 днів),

- товар за накладною №186 від 18.08.2016 оплачено 09.09.2016 (строк прострочення оплати становить 22 дні),

- товар за накладною №189 від 25.08.2016 оплачено 09.09.2016 (строк прострочення оплати становить 15 днів),

- товар за накладною №200 від 08.09.2016 оплачено 27.09.2016 (строк прострочення оплати становить 19 днів),

- товар за накладною №211 від 23.09.2016 оплачено 19.10.2016 (строк прострочення оплати становить 26 днів).

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий від позивача товар, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних за допомогою програми ОСОБА_4, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 302,96 грн., а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

В задоволенні позову в частині стгнення 3230,23 грн. річних слід відмовити у зв"язку з невірним розрахунком.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення 32813,65 грн. пені суд, визнав їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, встановив відсутність угоди сторін про неустойку на випадок порушення зобов"язань з боку відповідача.

Згідно ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до статті 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Враховуючи обставини спору, проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову, керуючись вимогами статей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, суд відмовляє в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Продснаб Плюс" (62405, Харківська область, Харківський район, с. Кутузівка, вул. Шкільна, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КФФ ТРЕЙД" (03134, м. Київ, вул. М. Трублаїні, 2А, ) 302,96 грн. річних та 4,54 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 15.08.2017 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя ОСОБА_1