ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2017 р. Справа № 911/1721/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін К"

до першого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

та до другого відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації"

про визнання недійсним договору

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача не з'явилися;

від першого відповідача Лабатюк Я.М. (дов. б/н від 20.04.2017);

від другого відповідача Піхотний М.Д. (дов. б/н від 10.04.2017).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін К" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" про визнання недійсним договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017 не було отримано згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 512 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання договору факторингу на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України недійсним. Також посилаючись на відсутність жодного первинного документу, який би підтверджував дійсність укладеного правочину, а саме виконання істотної умови договору щодо проведення розрахунків за послуги факторингу, позивач стверджує про відсутність у діях сторін факторингу наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином, що є підставою для визнання недійсним спірного договору на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.06.2017 порушено провадження у справі № 911/1721/17, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" до участі у справі в якості другого відповідача, розгляд справи призначено на 07.07.2017.

07.07.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 07.07.2017 (вх. № 13693/17 від 07.07.2017), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.07.2017 розгляд справи відкладено на 14.07.2017.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.07.2017 розгляд справи відкладено на 04.08.2017.

03.08.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 03.08.2017 (вх. № 15496/17 від 03.08.2017), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

У судовому засіданні 04.08.2017 представники відповідачів заперечили проти задоволення позову повністю.

Позивач у судове засідання 04.08.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представника позивача.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачами не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників відповідачів, суд

ВСТАНОВИВ:

18.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аптека низьких цін К" (Покупець) укладено договір поставки товару № 150, за умовами якого постачальник зобов'язався передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби), та інше (надалі - товар), а покупець - приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах договору.

Згідно п.п. 4.1., 4.2., 4.3. договору поставки строк оплати товару, сума кожної поставки, вказуються у накладних. Розрахунки за товар здійснюються в безготівковій, або у готівковій формі, відповідно до законодавства. Суми оплати за товар, які постачальник отримує від покупця, зараховуються постачальником в рахунок оплати по накладним, які не сплачені, та строк оплати яких не настав.

Відповідно до п. 8.1. договору поставки договір набирає законної сили з моменту його підписання та діє по 31 грудня 2014 року. Якщо протягом 10 днів до закінчення строку дії договору жодна з сторін не виявила бажання його розірвати, то він вважається пролонгованим на наступний та кожний наступний календарний рік.

Сторони домовилися вважати належним чином уповноваженими представниками сторін з питань узгодження цін, кількості, асортименту (номенклатури), місця та умов доставки, строків поставки та строків оплати товару, осіб, які підписують від імені сторін накладні або інші двосторонні документи, які є невід'ємною частиною договору (п. 8.4. договору поставки).

20.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (Клієнт) укладено договір надання послуги факторингу № Ф200417, за умовами якого фактор зобов'язався передати грошові кошти у сумі 2 191 744,02 грн (надалі - кошти), у розпорядження клієнта за плату, а клієнт - відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 150 від 18.11.2014 до ТОВ «АПТЕКА НИЗЬКИХ ЦІН» в розмірі 2 191 744,02 грн, далі - «сума відступленої грошової вимоги».

Відповідно до п.п 1.2., 1.3., 1.4., 1.5. договору факторингу фактор підтверджує наявність у нього права за чинним законодавством укладати та виконувати цей договір. Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником. За договором допускається наступне відступлення вимоги. Договір укладається відповідно до Правил надання фінансових послуг факторингу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації".

Згідно п. 2.1. договору факторингу детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги, строки та умови проведення відповідних розрахунків між клієнтом і фактором визначені у додатку № 1 та додатку № 2 до договору. Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.07.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 2 082 156,82 грн.

Строк дії договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 6.1. договору, та закінчується 20 квітня 2018 року (п. 6.2. договору факторингу).

Додатками № 1 та № 2 до договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017 затверджено перелік та графік відступлення вимог.

20.04.2017 між відповідачами складено акт до договору надання послуг факторингу №Ф200417 від 20.04.2017 (а.с. 138), згідно якого сторони засвідчили, що фактору перейшло право вимоги до ТОВ «Аптека низьких цін К» за договором щодо сплати заборгованості в розмірі 2 191 744,02 грн, яка виникла на відповідно до договору поставки товару № 150 від 18.11.2014, укладеного між ТОВ «Аптека низький цін К» та ТОВ «ФРАМ КО».

03.05.2017 другий відповідач направив позивачу повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу № 20/04 від 03.05.2017 (а.с. 140), згідно якого просив позивача погасити заборгованість у розмірі 2 191 744,02 грн, у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення. Вказане повідомлення направлено позивачу 03.05.2017, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 03.05.2017 та фіскальним чеком № 4209 від 03.05.2017 (а.с. 141).

30.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (Клієнт) укладено додаткову угоду № 1 до договору надання послуги факторингу № Ф200417 від 20.04.2017, за умовами якої винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 2 082 156,82 грн.

Суд встановив, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.05.2017 № 1570 «Про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) видано ТОВ Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.

Предметом позову є вимога про визнання недійсним договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко".

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Приписами частини першої ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною першою статті 1082 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1080 ЦК України визначено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг (ч.ч. 2, 3, 4 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що договір надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017 укладений у письмовій формі, як і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передано новому кредиторові, що свідчить про дотримання сторонами положень ст. 513 ЦК України; сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі щодо предмету та строку дії договору.

Доводи позивача, що ним не було надано письмової згоди на відступлення права вимоги за договором поставки товару № 150 від 18.11.2014 визнаються судом неспроможними з огляду на приписи ст. 516 ЦК України, згідно яких заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а також ст. 1080 ЦК України, згідно якої договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Твердження позивача, що першим відповідачем не було передано другому відповідачу документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення оцінюються судом критично, оскільки як вбачається з додатку № 2 до договору факторингу, підписаного та скріпленого печатками обох сторін договору ТОВ «Фрам Ко», передано, а ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" прийнято наступні документи: - договір поставки № 150 від 18.11.2014; - реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017 року; - реєстр неоплачених накладних станом на 24.03.2017; - акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 24.03.2017.

Посилання позивача на відсутність у другого відповідача документів, що підтверджують право надавати фінансові послуги спростовується наявним в матеріалах справи розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 11.05.2017 № 1570 «Про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (а.с. 54-55), яким ТОВ Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.

Про реальність настання правових наслідків за договором факторингу свідчить той факт, що другим відповідачем, з метою стягнення з боржника заборгованості, яка є предметом відступлення права вимоги за спірним правочином, вжито всіх необхідних заходів.

Усі інші твердження та заперечення сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Позивачем, належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду існування підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, необхідних для визнання недійсним договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко".

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору надання послуги факторингу №Ф200417 від 20.04.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 09.08.2017

Суддя П.В.Горбасенко