КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2017 р. Справа№ 925/486/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача-1: ОСОБА_2;

відповідача-2: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Комунального підприємства "Придніпровська служба

утримання будинків"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 18.05.2017

у справі №925/486/17 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Комунального підприємства "Придніпровська служба

утримання будинків"

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Придніпровська служба утримання будинків" Черкаської міської ради (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач-1) та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №3 від 05.04.2017, укладеного між відповідачами, обґрунтовуючи свої вимоги невідповідністю вказаного договору вимогам чинного законодавства.

Відповідач-1 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача. Зокрема, відповідач-1 наголошував на тому, що між відповідачами було укладено саме договір про відступлення права вимоги (цесії), а не договір факторингу, як зазначає позивач. Окрім того, підпис відповідач-2 на оспорюваному правочині скріплений його печаткою і сам відповідач-2 не заперечує ані факту укладання даного правочину, ані його подальшого схвалення. Відповідач-1 вважає, що позивачем не зазначено, які його права та обов'язки порушені внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору.

Відповідач-2 також заперечував проти вимог позивача, просив суд в позові відмовити, зазначаючи про те, що в даному випадку відсутні підстави, необхідні для визнання оспорюваного договору недійсним.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017р. у справі №925/486/17 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 у справі №925/486/17 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2017 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

03.07.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли:

- заперечення відповідачів на апеляційну скаргу;

- клопотання відповідача-1 про розгляд справи без його участі;

- клопотання відповідача-2 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме додаткової угоди №1 від 05.05.2017 до договору про відступлення права вимоги №3 від 05.04.2017, обґрунтоване тим, що названа додаткова угода була отримана відповідачаем-2 лише 27.06.2017, а тому він не мав можливості подати її місцевому господарському суду.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.07.2017, у зв'язку з перебуванням судді Мартюк А.І. у відпустці з 03.07.2017, для розгляду справи №925/486/17 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Ткаченко Б.О. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 06.07.2017.

В судовому засіданні 06.07.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 у справі №925/486/17 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні 06.07.2017 представник відповідача-2 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача-1 у судове засідання 06.07.2017 не з'явився. Однак, як уже зазначалося вище, відповідач-1 подав суду клопотання про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що участь у судових засіданнях є правом, а не обов'язком сторони у справі, яким сторони та інші учасники судового процесу користуються на власний розсуд, колегія суддів задовольнила вказане клопотання відповідача-1.

Клопотання відповідача-2 про залучення додаткової угоди №1 від 05.05.2017 до договору про відступлення права вимоги №3 від 05.04.2017 судом не розглядалося, оскільки в додатках до названого клопотання була відсутня додаткова угода №1 від 05.05.2017, про що Відділом забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду було складено відповідний Акт №09-14/139/17 від 03.07.2017.

В судовому засіданні 06.07.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.08.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.08.2017, у зв'язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. у відпустці з 24.07.2017, для розгляду справи №925/486/17 було визначено наступний склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження колегії суддів у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Алданової С.О., Мартюк А.І. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 10.08.2017.

В судовому засіданні 10.08.2017 представники відповідачів заперечували проти апеляційної скарги з підстав, наведених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення.

Представник позивача у судове засідання 10.08.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника позивача за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 10.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.04.2016 позивачем, як замовником, та відповідачем-2, як виконавцем, було укладено договір підряду №94 (далі - Договір підряду) (том справи - 1, аркуші справи - 14-15).

За умовами Договору підряду (розділ 1) замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання по виконанню робіт з поточного ремонту покрівлі житлового будинку по вул. Гетьмана Сагайдачного, 243. Виконавець зобов'язується виконати весь комплекс робіт з поточного ремонту згідно з вимогами нормативно-правових актів, що діють у сфері житлово-комунального господарства та відповідно до вимог ДСТУ БД.1.1-1:2013.

Порядок здійснення розрахунків визначено сторонами у розділі 3 Договору підряду, в п.п.3.2, 3.4 якого передбачено, що замовник після пред'явлення виконавцем рахунку на оплату роботи здійснює оплату шляхом перерахування грошових коштів виконавцю на умовах відстрочки платежу до 60 банківських днів з моменту підписання уповноваженими представниками замовника та виконавця актів виконаних робіт. Здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом (форма №КБ-2В, №КБ-3) подекадно (10, 20, 30 числа поточного місяця), але не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним. Замовник розглядає їх протягом 3-х робочих днів, погоджуючись з ним або повертаючи виконавцю із мотивованими зауваженнями. Повідомленням про готовність предмету підряду є реєстр та додані до нього акти виконаних робіт (форма №№КБ-2В, КБ-3).

У випадку затримки оплати за виконані роботи замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент нарахування пені, від вартості виконаних робіт за кожен день затримки. Сплата штрафних санкцій (пені) не звільняє сторону, яка їх сплатила, від виконання зобов'язань за договором (п.п.6.2, 6.3 Договору підряду).

В п.8.1 Договору підряду останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до 30.12.2016 або до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

На виконання умов Договору підряду відповідач-2 виконав роботи на загальну суму 37 040,53 грн. Натомість позивач вказану вартість робіт не оплатив, що призвело до виникнення заборгованість в розмірі 37 040,53 грн.

05.04.2017 відповідачем-2, як первісним кредитором, та відповідачем-1, як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги №3 (далі - Договір відступлення права вимоги) (том справи - 1 , аркуш справи - 12).

За умовами Договору відступлення права вимоги (п.п.1.1-1.4) первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває відступлене право і стає кредитором в зобов'язаннях, які спрямовані на забезпечення виконання зобов'язання боржника (позивача) на підставі основного договору (Договір підряду №94 від 04.04.2016). Від первісного кредитора до нового кредитора відступлене право переходить в повному обсязі і на умовах, що передбачені договором, на підставі якого виникло відступлене право. Зокрема до відступленого права включається право на отримання 37 040,53 грн. основної заборгованості, які боржник повинен сплатити у відповідності із основним договором за виконанні роботи, а також отримання інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань боржником у відповідності із вимогами чинного законодавства України, в тому числі і майбутні вимоги, а також отримання судового збору, сплаченого у зв'язку із поданням позову. Від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права позивача в межах справи №925/334/17, що перебуває в провадженні господарського суду Черкаської області. Відступлене право переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту укладення цього договору. До нового кредитора також переходить право на пред'явлення позовів з метою захисту та/або здійснення відступленого права.

Відступлене право, яке передається (відступається) за цим договором, оцінене сторонами у розмірі 37 040,53 грн. без урахування інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань боржником. Право вимоги до нового кредитора на підставі Договору підряду переходить в момент підписання даного договору, тобто 05.04.2017 в повному обсязі та без будь-яких обмежень (п.п.2.1, 2.6 Договору відступлення права вимоги).

Відповідач-1 направила позивачу повідомлення №35 від 05.04.2017 про укладення Договору про відступлення права вимоги (том справи - 1, аркуш справи - 13), в якому просила сплатити суму боргу за Договором підряду.

Однак грошові кошти позивачем перераховані не були.

Позивач вважає, що оскаржуваний правочин за своєю правовою природою є договором факторингу, тобто оплатним договором. Натомість за укладеним між відповідачами договором відступлене право передано новому кредитору безкоштовно. Також позивач зазначає про те, що умови Договору про відступлення права вимоги містять розбіжності в складових відступного права, що в свою чергу унеможливлює визначення обсягу предмету договору. На момент звернення до суду відсутні будь-які судові рішення щодо стягнення з позивача судового збору на користь відповідача-2, а тому включення до відступленого права судового збору суперечить вимогам ч. 2 ст. 1078 Цивільного кодексу України. Окрім того, позивач стверджував, що підпис відповідача-2 на Договорі про відступлення права вимоги виконаний іншою невстановленою особою, тобто не належить відповідачу-2.

З урахуванням наведеного, позивач просив суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений між відповідачами.

Місцевий господарський суд відмовив в позові, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання Договору відступлення права вимоги недійсним.

Відповідно до ст. ст. 514-516 Цивільного кодексу України внаслідок передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відбувається заміна кредитора у зобов'язанні іншою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач вважає, що укладений між відповідачами Договір відступлення права вимоги є договором факторингу.

З цього приводу необхідно зазначити наступне.

В ст. ст. 1077, 1079 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Згідно зі ст. ст. 1, 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів.

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 4 названого Закону факторинг є фінансовою послугою.

В ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, при факторингу предметом відступлення може бути лише грошова вимога. В той же час, під час цесії можливо відступлення права як грошової, так і не грошової вимоги. Для відступлення права вимоги характерним є безпосередньо саме передання права вимоги, тоді як метою договору факторингу є отримання фінансування за рахунок відступлення ним права вимоги до третьої особи. Також вимога до боржника може бути передана клієнтом із метою забезпечення зобов'язань клієнта перед фактором. При цесії (на відміну від договору факторингу) право вимоги може бути передане не лише за плату, а й безоплатно. В останньому випадку операція, яка передбачає безоплатне передання права вимоги, буде договором дарування.

Наведене свідчить про те, що в даному випадку укладений між відповідачами Договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу, як вважає позивач.

Відповідно до ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, необхідно зазначити про те, що чинним законодавством передбачено виключення із загального правила щодо необов'язковості згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні, відповідно до якого сторони договору можуть домовитись про можливість відступлення кредитором права вимоги виключно за згодою боржника. У такому випадку передання кредитором своїх прав іншій особі всупереч умовам первісного договору, за яким боржник має цивільні обов'язки, є підставою для визнання правочину відступлення права вимоги недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

З цього приводу судом було з'ясовано, що укладений між позивачем та відповідачем-2 Договір підряду не містить застережень про можливість відступлення кредитором права вимоги виключно за згодою боржника.

Згідно з ч.2 ст. 516 Цивільного кодексу України у разі, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. ст. 517, 518 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Як уже зазначалося вище, в матеріалах справи наявне повідомлення №35 від 05.04.2017 про укладення Договору про відступлення права вимоги (том справи - 1, аркуш справи - 13), в якому відповідач-1 просив сплатити суму боргу за Договором підряду.

Вказане повідомлення було отримано позивачем 11.04.2017, про що свідчить відповідна відмітка на першому аркуші цього повідомлення.

При цьому вимоги проти відповідача-1, як нового кредитора, позивачем не висувалися.

Відносно заперечень позивача про включення до складу переданого права вимоги судових витрат, необхідно зазначити наступне.

В оспорюваному Договорі відступлення права вимоги чітко вказано про те, що від відповідача-2, як первісного кредитора, до відповідача-1, як нового кредитора, переходять усі права позивача в межах справи №925/334/17, що перебуває в провадженні Господарського суду Черкаської області.

Як було з'ясовано судом, предметом розгляду у справі №925/334/17 були позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (відповідача-2 у справі №928/486/17) до Комунального підприємства "Придніпровська служба утримання будинків" Черкаської міської ради (позивача у справі №925/486/17) про стягнення 47 925,73 грн., з яких: 37 040,53 грн. заборгованості за виконані роботи по Договору підряду №94 від 04.04.2016, 642,37 грн. 3% річних, 3 615,93 грн. інфляційних втрат та 6 242,09 грн. пені.

В процесі розгляду справи №925/334/17 ухвалою суду від 06.04.2017 було здійснено заміну позивача у справі - фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 на його правонаступника - фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (відповідача-1 у справі №925/486/17), у зв'язку з укладенням договору відступлення права вимоги №3 від 05.04.2017.

Тобто, на час укладення між відповідачами Договору відступлення права вимоги відповідач-2 поніс витрати по сплаті судового збору за подання позову, який розглядався у справі №925/334/17, а тому міг передати право вимоги на стягнення судового збору у разі задоволення його вимог у вказаній справі. Аналогічним чином передавалося право вимоги інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань боржником (позивачем у справі №925/486/17).

Як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Оспорюючи дійсність Договору відступлення права вимоги, позивач не надав доказів, які б свідчили про належне виконання ним своїх зобов'язань за Договором підряду та/або доказів, які б свідчили про те, що внаслідок укладення між відповідачами спірного договору були порушені конкретні права та охоронювані законом інтереси позивача.

При цьому необхідно зазначити, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.06.2017 у справі №925/334/17 позов було задоволено частково. Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Придніпровська служба утримання будинків" Черкаської міської ради на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 37 040,53 грн. основного боргу, 5 339,65 грн. пені, 811,79 грн. 3% річних, 4 720,24 грн. інфляційних втрат та 1 600,00 грн. судового збору. В решті позову відмовлено. Вказаним рішенням було встановлено:

- виконання робіт фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 підтверджується підписаними між сторонами довідками про вартість виконаних робіт КБ3 та актами виконаних робіт КБ2в. Акти виконаних робіт підписано представниками та скріплено печатками сторін без зауважень;

- сторонами договору акт приймання виконаних будівельних робіт підписано за травень 2016 року, тому відповідач за виконані роботи мав розрахуватися до 23.08.2016;

- 08.11.2016 фізична особа - підприємець ОСОБА_5 на адресу відповідача надіслав цінним листом з описом вкладення вимогу про оплату заборгованості в сумі 37 040,53 грн., однак зазначена вимога замовником не виконана, борг не сплачений;

- 05.04.2017 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 направила боржнику Комунальному підприємству "Придніпровська служба утримання будинків" Черкаської міської ради цінним листом з описом вкладення повідомлення про укладення договору про відступлення права вимоги за договором підряду №94 від 04.04.2016 та просила перерахувати на її рахунок суму боргу, що виникла на підставі договору підряду укладеного між Комунальним підприємством "Придніпровська служба утримання будинків" Черкаської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5. Зазначена вимога також залишена відповідачем без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.06.2017 у справі №925/334/17 було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017.

Відносно посилання позивача на те, що спірний договір підписаний не відповідачем-2, а іншою невстановленою особою, судом було з'ясовано наступне.

Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

В ст. 51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Приписами статті 241 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. У свою чергу настання передбачених статтею 241 Цивільного кодексу України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.п.3.3, 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідач-2 як у судових засіданнях місцевого господарського суду, так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердив, що саме він підписував Договір про відступлення права вимоги. Окрім того, ним не заперечувався факт схвалення названого договору.

Згідно з ч.1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Під час перегляду даної справи суду апеляційної інстанції не було повідомлено обставини, які б могли викликати сумнів у достовірності наданих відповідачами пояснень щодо оформлення спірного Договору відступлення права вимоги (автентичності підписів сторін договору, тощо).

Підсумовуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному конкретному випадку відсутні обставини, з наявністю яких законодавство пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та/або доказів, які б спростовували висновки місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Придніпровська служба утримання будинків" на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 у справі №925/486/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 у справі №925/486/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/486/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк