ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2017 справа № 908/897/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Зубченко І.В., Марченко О.А. , Чернота Л.Ф. ,
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: не з'явився ОСОБА_4, довіреність №388 від 10.03.2017р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", м.Бердянськ Запорізької області в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука Вадима Васильовича, м.Київ
на рішення господарського суду Запорізької області
від13.06.2017р. (повний текст підписано 19.06.2017р.)
у справі№ 908/897/17 (суддя Топчій О.А.)
за позовомДержавного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", м.Бердянськ Запорізької області
доПриватного підприємця ОСОБА_7, м.Запоріжжя
прозастосування наслідків недійсності правочину

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство", м.Бердянськ Запорізької області, позивач, звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Приватного підприємця ОСОБА_7, м.Запоріжжя про застосування наслідків недійсності правочину - відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином (договором зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р.), в розмірі 138831,00грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 13.06.2017р. (повний текст підписано 19.06.2017р.) у справі №908/897/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивоване наступним: реституція може бути застосована виключно щодо коштів, сплачених за договором, оскільки використання майна неможливо повернути; позивач не має права отримувати 100% плати за користування майном, оскільки 70% такої плати має зараховуватися до Державного бюджету України; оскільки спірне майно не перебуває на балансі позивача, він не має права на позов про стягнення плати за користування цим майном; користування майном після припинення дії правочину не може бути підставою для реституції; повернення одержаного за недійсним правочином неможливе з огляду на неналежне виконання позивачем своїх обов'язків за договором; сплив строк позовної давності.

Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука Вадима Васильовича не погодилося з прийнятим рішенням та звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду у справі №908/897/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, за наслідками неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, з помилковим визначенням характеру правовідносин між сторонами та без застосування належних норм матеріального права.

Так, апелянт зазначає, що з огляду на відсутність можливості у відповідача повернути в натурі одержане за недійсним правочином (користування майном), останній зобов'язаний відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, за правилами ч.2 ст.208 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) двостороння реституція застосовується незалежно від наявності вини сторін у визнанні правочину недійсним.

За твердженнями скаржника, висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування реституції є хибним, оскільки позивач обґрунтовуючи свій позов просив стягнути з відповідача збитки, передбачені ст.22 ЦК України, а не повернути майно в натурі, що узгоджується зі ст.216 ЦК України та ч.2 ст.208 ГК України.

Заявник апеляційної скарги разом з іншим наголошує, що господарським судом Запорізької області безпідставно застосовано строки позовної давності до правовідносин сторін, оскільки перебіг трирічного строку позовної давності починається з моменту визнання судом договору недійсним, тобто з 16.12.2015р.

На думку скаржника, висновок суду першої інстанції щодо відсутності права позивача на 70% плати за користування спірним майном не ґрунтується та прямо суперечить ч.3 ст.22 ЦК України.

Крім того, апелянт звертає увагу судової колегії на ту обставину, що позивач просить стягнути збитки за користування майном з 01.10.2013р. по вересень 2014р., тобто за період, коли спірне майно перебувало на балансі позивача.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 13.07.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, призначено розгляд скарги на 08.08.2017р.

На адресу Донецького апеляційного господарського суду від Приватного підприємця ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні 08.08.2017р. представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив рішення господарського суду Запорізької області залишити без змін. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, своїми правами, передбаченими ст.22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не скористався, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що явка представника Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" не визнавалась судом обов'язковою, а про наявність поважних причин неявки у судове засідання позивач судову колегію не повідомив, враховуючи, що позиція позивача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутністю представника Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

01.10.2013р. між Державним підприємством "Бердянське агроторгове підприємство" (далі - власник) та Приватним підприємцем ОСОБА_7 (далі - зберігач) укладено договір зберігання з правом користування №1 (далі - договір), згідно з яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом прийому - передачі, який є невід'ємною частиною цього договору, власник передає, а зберігач приймає на зберігання "майно", яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Майно передається на зберігання за актом прийому-передачі, в якому зазначається найменування, кількість та загальна вартість майна, що передається на зберігання (п.1.2).

Пунктом 1.3 договору передбачено, що зберігач має право користуватися майном.

Плата за користування майном становить 12000,00грн. з ПДВ за місяць. Оплата за користування майном здійснюється у безготівковому порядку. Перерахування грошових коштів на поточний рахунок власника здійснюється не пізніше 05 числа місяця, що настає за звітним (п.1.4, 1.5).

Згідно з п.2.1.2 договору зберігач має право укладати угоди щодо підключення об'єкту до електромережі комунальних комунікацій та своєчасно оплачувати отримані комунальні послуги та спожиту електроенергію.

Пунктом 2.1.3 договору передбачений обов'язок зберігача повернути зазначене майно власнику за вимогою останнього, поданою у відповідності до п.3.2 договору.

Права та обов'язки власника узгоджені сторонами в розділі 3 договору. Зокрема, відповідно до п.3.2 договору, власник має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні, попередивши про це зберігача за 30 робочих днів письмовим повідомленням.

Пунктом 6.1 договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками і діє до 1 квітня 2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2013р. власником передано зберігачеві за актом прийомання-передачі до договору зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р., підписаним з обох сторін та скріпленим печатками, нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з наступного: склад посуди літ.Д-2; спиртосховище; склад посуди літ.В; майстерня літ.Е з електрощитовою; прохідна літ.А; забори №1,2,3,6,8,10, вбиральня; наружні лінії водовідведення.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.10.2015р. по справі №908/2552/-15-г, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015р., договір зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р. визнано недійсним з моменту укладення. Зазначене на думку позивача, є підставою для застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст.216 ЦК України та ч.2 ст. 208 ГК України.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Позовні вимоги Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство" полягають у відшкодуванні того, що одержано за недійсним правочином, в розмірі 138831,00грн. При цьому позовні вимоги викладені з посиланням на ст.216 ЦК України, ч.2 ст.208 ГК України та ст.22 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що враховуючи факт користування Приватним підприємцем ОСОБА_7 майном, яке належить Державному підприємству "Бердянське агроторгове підприємство" з 01.10.2013р. по вересень 2014р. (11 місяців), та з огляду на те, що орендна плата складає 12621,00грн. без ПДВ в місяць станом на 12.04.2017р., то на підставі зазначених статей відповідач повинен відшкодувати вартість одержаного за недійсним правочином в розмірі 138831,00грн.

Відповідно до положень ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зазначені положення кореспондуються з ч.2 ст.208 ГК України.

Згідно з ч.3 ст.207 ГК України (яка кореспондується зі ст.236 ЦК України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Укладений між сторонами договір зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р. містить елементи договору зберігання та договору оренди, що узгоджується з ч.2 ст.628 ЦК України.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст.216 ЦК України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.12.2015р. у справі №3-1143гс15.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у разі визнання недійсним договору оренди з моменту його укладення, реституція може бути застосована виключно щодо коштів, сплачених за договором, оскільки використання майна неможливо повернути.

Крім того, як вбачається зі змісту рішення господарського суду Запорізької області від 07.10.2015р. та постанови Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015р. по справі №908/2552/-15-г, підставою визнання недійсним договору зберігання з правом користування №1 від 01.10.2013р., суди зазначили передання Державним підприємством "Бердянське агроторгове підприємство" державного майна в платне користування Приватного підприємця ОСОБА_7 в порушення вимог чинного законодавства. Зокрема, судами зазначено, що власником не було додержано процедури передачі майна, передбаченої Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а саме, не було проведено оцінку об'єкта оренди, порядок проведення якої визначено методикою, затвердженою постановою Кабінета Міністрів України №629 від 10.08.1995р., та не було отримано дозволу Фонду державного майна України (регіонального відділення) перед укладенням договору, а частина орендної плати не надходила до державного бюджету.

З огляду на приписи абз.1, 2, 5 ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка визначає орендодавців щодо конкретних видів майна, враховуючи зміст інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої площа об'єкту нерухомого майна, переданого за договором №1 від 01.10.2013р., становить 2930,7кв.м., орендодавцем такого об'єкта можуть бути лише Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Разом з тим, згідно з абз.1, 3 п.17 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р. (в редакції, чинній на період спірних правовідносин), у разі, коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується: за нерухоме майно державних підприємств, організацій - 70% орендної плати до державного бюджету, 30% - державному підприємству, організації на балансі яких перебуває це майно.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком господарського суду Запорізької області про те, що Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" не мало права на одержання 70% плати за користування спірним об'єктом нерухомого майна.

Разом з тим, виносячи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд зазначив, що за змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №85051428 станом на 13.04.2017р., з 10.11.2015р. право власності на об'єкт спірного нерухомого майна належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Базіс-Палац". На підставі аналізу зазначеної довідки суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу 30% плати за користування майном перераховується державному підприємству, на балансі якого перебуває це майно, а на момент подання позовної заяви спірне майно не перебуває на балансі Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", то останнє не має права на позов про стягнення плати за користування цим майном. Однак, з таким висновком судова колегія не погоджується з огляду на те, що спірний період (з 01.10.2013р. по вересень 2014р.) передує моменту набуття права власності на спірне майно Товариством з обмеженою відповідальністю "Базіс-Палац" (10.11.2015р.).

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином, Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" зазначає, що Приватний підприємець ОСОБА_7 користувався майном, яке належить позивачу, з 01.10.2013р. по вересень 2014р. Разом з тим, згідно з п.6.1 недійсного договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками і діє до 1 квітня 2014р. Отже,як правильно зазначено судом першої інстанції, користування майном після припинення дії правочину не може бути підставою для реституції.

Переглядаючи рішення по справі №908/897/17, судова колегія разом з іншим звертає увагу, що повернення одержаного за недійсним правочином можливе лише за умови належного виконання стороною своїх зобов'язань за договором.

Як зазначалося раніше, за приписами ч.2 ст.208 ГК України, у разі визнання недійсним зобов'язання кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням. При цьому, під терміном "одержане" слід розуміти виконання умов недійсного зобов'язання належним чином.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.4, 6 ст.762 ЦК України, наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.12.2015р. у справі №908/2552/15-г встановлено, що Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" при укладанні договору мало на меті надання Приватному підприємцю ОСОБА_7 права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання цього майна. З огляду на приписи ст.35 ГПК України зазначена обставина має преюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню.

За умовами п.3.4 недійсного правочину, власник зобов'язався вжити заходів із підключення майна до системи енергопостачання та водопідведення. Отже, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, наявність підключення майна до зазначених систем мала значення для можливості використання зберігачем майна за його цільовим призначенням.

Разом з тим, на підставі аналізу листів Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" №55/33-417 від 25.04.2017р. та Комунального підприємства "Водоканал" №5219 від 24.04.2017р., судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суд першої інстанції, що визначені пунктом 3.4 договору обов'язки Державне підприємство "Бердянське агроторгове підприємство" не виконало, з вини позивача Приватний підприємець ОСОБА_7 не міг використовувати майно для здійснення підприємницької діяльності, з огляду на що позовні вимоги про повернення виконаного за недійсним правочином також не підлягають задоволенню.

Крім наведених вище в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції зазначено сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем по справі.

Згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

На підставі аналізу правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 13.01.2016р. по справі №3-1157гс15 та у постанові від 29.10.2014р. по справі №6-152цс14, господарський суд Запорізької області дійшов обґрунтованого висновку про те, що початком перебігу позовної давності за вимогою про визнання недійсним правочину був момент укладення договору - 01.10.2013р. і, відповідно, за вимогою про застосування наслідків недійсності правочину позовна давність за вимогою по кожному окремому періоду дії договору починає свій відлік з дня закінчення відповідного періоду. Договір припинив свою дію 01.04.2014р.

Оскільки позов подано 26.04.2017р., перебіг позовної давності не переривався, а клопотання про відновлення строку позовної давності позивачем не надавалось, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про сплив строку позовної давності.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що за умовами п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Проте, помилковість деяких висновків суду першої інстанції не спричинила прийняття неправомірного рішення з огляду на викладені вище обставини.

За твердженнями скаржника, висновок суду першої інстанції щодо неможливості застосування реституції є хибним, оскільки позивач обґрунтовуючи свій позов просив стягнути з відповідача збитки, передбачені ст.22 ЦК України, а не повернути майно в натурі, що узгоджується зі ст.216 ЦК України та ч.2 ст.208 ГК України.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що статтею ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту позовної заяви, Державним підприємством "Бердянське агроторгове підприємство" не доведено наявності в діях відповідача елементів складу цивільного правопорушення. Крім того, викладені в резолютивній частині позовної заяви вимоги (відшкодування вартості того, що одержано за недійсним правочином) зводяться безпосередньо до застосування реституції, а не стягнення збитків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 13.06.2017р. (повний текст підписано 19.06.2017р.) у справі №908/897/17 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 ГПК України, підстав для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги за наведеними в ній мотивами не вбачається.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою підлягають віднесенню на заявника скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Бердянське агроторгове підприємство", м.Бердянськ Запорізької області в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука Вадима Васильовича, м.Київ на рішення господарського суду Запорізької області від 13.06.2017р. (повний текст підписано 19.06.2017р.) у справі №908/897/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 13.06.2017р. (повний текст підписано 19.06.2017р.) у справі №908/897/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: О.А. Марченко

Л.Ф. Чернота

Надруковано 8 прим.: 3- позивачу; 2- відповідачу; 1- до справи; 1- ДАГС; 1 - ГСЗО