КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2017 р. Справа№ 910/1960/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Охріменко О.О. - дов. №823 від 30.12.2016р.

від відповідача: Радзівіл С.Г. - керівник, витяг з ЄДРЮОФОП

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.06.2017р.

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно.УА"

про відстрочку виконання рішення суду

у справі № 910/1960/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно.УА"

про стягнення 23 016 704,81 грн.

В судовому засіданні 31.07.2016р. у відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2017р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно.УА" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016р. у справі №910/1960/16 задоволено. Відстрочено виконання вказаного рішення на 60 місяців до 13.06.2022р.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, оскільки, на думку скаржника, відсутні підстави для відстрочення виконання рішення суду аж на 60 місяців.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 07.07.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 24.07.2017р.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 24.07.2017р. згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду спору продовжено, відповідно до ст. 77 ГПК України у розгляді справи оголошено перерву на 31.07.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.07.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 31.07.2017р. заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін з підстав, викладених у своїй правовій позиції.

Відповідно до частини 2 статті 102 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Частиною 5 статті 106 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Згідно частини 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при винесенні оскаржуваної ухвали норм процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала підлягає скасуванню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2016р. у справі №910/1960/16 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 16 474 516,37 грн. попередньої оплати, 3 014 836,50 грн. пені, 1 153 216,15 грн. штрафу, 2 357 886,95 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 206 554,07 грн. судового збору. В решті позовних вимог - відмовлено.

30.09.2016 року на примусове виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано наказ.

22.05.2017 року відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016р. у справі №910/1960/16.

Заява обґрунтована тим, що відповідач знаходиться у тяжкому фінансовому становищі та не має можливості погасити борг без відстрочення його сплати. Заявник зазначає, що на момент виконання рішення боржник має необоротні активи на суму 1249,88 грн., що є недостатнім для задоволення вимог кредитора, проте відповідач знайшов можливість частково погасити борг на суму 16474516,37грн., а тому частина невиконаного зобов'язання становить лише 35,98%. Відповідач стверджує, що відстрочення виконання судового рішення не сприятиме ухиленню від його виконання.

Задовольняючи заяву про відстрочення виконання рішення суду, місцевий господарський суд обмежився лише загальною фразою, без будь-яких аргументацій, та зазначив, що заявником доведено наявність виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення та роблять його неможливим.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом та Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Таким чином, ухвала про відстрочку виконання судового рішення може бути винесена судом лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Згідно п. 7.1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до п. 7.2 вказаної постанови слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Вищезазначені норми визначають процесуальну можливість вирішення питань, пов'язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду.

Проте, нормами чинного законодавства, зокрема Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому, суд оцінює докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 Господарського процесуального кодексу України і лише за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право відстрочити виконання рішення чи постанови.

При цьому, колегія суддів зазначає, що твердження відповідача щодо його тяжкого фінансового становища не є тими виключними обставинами, які дають підстави для відстрочки виконання судового рішення, оскільки фінансове становище товариства утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Зазначене підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Півень проти України» від 29.06.2004 року державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як «виняткові обставини».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі «Чижов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пар. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст.42, 44 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Тобто, отримання боржниками доходів від підприємницької діяльності не в тому обсязі, в якому було заздалегідь заплановано, не є підставою для відстрочення виконання судового рішення (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.09.2011 у справі № 6-51287св10).

Посилання відповідача на необхідність відновлення повноцінної роботи підприємства та акумуляції коштів для розрахунку з позивачем можуть бути, за наявності відповідних доказів, підставою для розстрочки виконання рішення суду, але аж ніяк не відстрочки його виконання на 60 місяців до 13.06.2022р.

Задовольняючи заяву про відстроку виконання рішення суду на 60 місяців, місцевий господарський суд не прийняв до уваги фінансовий стан позивача та необхідність виконання ним державних контрактів під час здійснення своєї фінансово-господарської діяльності.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов невірного висновку про наявність підстав для відстрочки виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року у справі № 910/1960/16 на 60 місяців до 13.06.2022р.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача з підстав, викладених в ній, підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 13.06.2017р. у даній справі підлягає скасуванню, у задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016 року у справі № 910/1960/16 слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-106, 121 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.06.2017р. у справі № 910/1960/16 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.06.2017р. у справі №910/1960/16 скасувати.

3. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерно.УА" про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 05.04.2016р. у справі №910/1960/16 - відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНО.УА" (01033, м. Київ, вулиця Шота Руставелі, будинок 20 "В"; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вулиця Саксаганського, будинок 1; ) 1 600,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи № 910/1960/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

А.І. Тищенко