ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"15" серпня 2017 р. Справа № 918/485/17

Суддя Марач В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

до відповідача Фізична особа - підприємець ОСОБА_3

про стягнення заборгованості в сумі 16 052, 68 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4;

від відповідача: не з"явився.

Статті 20,22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (Позивач, ФОП ОСОБА_2.) звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (Відповідач, ФОП ОСОБА_3.), в якому просить стягнути з останнього основну суму боргу в розмірі 12 126, 47 грн., 3% річних в розмірі 177, 51 грн., 2 268, 89 грн. пені та 1 479, 81 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що: 25.10.2016 р. та 28.10.16 р. ФОП ОСОБА_2 на підставі видаткових накладних № 31241 від 25.10.2016 року та № 31772 від 28.10.16 р. була здійснена поставка брикетів для опалення ФОП ОСОБА_3, однак останній оплату провів частково в сумі 5 000, 00 грн. та станом на день розгляду спору заборгованність становить 12 126, 47 грн.

Водночас позивачем до канцелярії суду 15 серпня 2017 року був поданий уточнений розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, в якому останній зазначає, що основна сума боргу складає 12 126, 47 грн., 241, 14 грн. 3% річних та 1 319, 22 грн. інфляційних втрат.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав із врахуванням поданого розрахунку з підстав зазначених в позовній заяві, просив суд їх задоволити.

Відповідач в судові засідання не з'являвся, про причини неявки суд не повідомляв, поштові повідомлення про вручення процесуальних документів повертались до суду неотриманими, із зазначенням поштового відділення "за закінченням встановленого терміну зберігання".

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, зробленого судом станом на 01.08.2017 року місцем реєстрації відповідача є: 33023, м. Рівне, вул. Відінська, буд. 10 гурт.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

Розглянувши документи і матеріали, які подані позивачем, заслухавши пояснення представника позивача, давши правову оцінку доказам, які мають значення для вирішення справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 на замовлення ФОП ОСОБА_3 було поставлено товар відповідачу без укладання договору поставки у спрощений спосіб.

Зокрема, Позивачем було здійснено поставку паливних брикетів (далі-товар) на підставі видаткових накладних № 31241 від 25.10.2016 року та № 31772 від 28.10.2016 року на загальну суму 18 126, 47 грн., які підписані уповноваженими особами та скріплені печатками фізичних осіб підприємців.

За твердженням Позивача, 18 жовтня 2016 року Відповідач частково здійснив предоплату в розмір 5 000, 00 грн.

Крім того, після звернення Позивача до Відповідача 5 квітня 2017 року з листом-вимогою щодо оплати боргу, за твердженням Позивача 20 червня 2017 року було здійснено оплату в розмірі 1 000, 00 грн.

Таким чином, враховуючи часткову оплату в сумі 6 000, 00 грн. за отримання товару по видатковим накладним від Позивача, у Відповідача виникла заборгованість в сумі 12 126, 47 грн. грн.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України).

Як встановлено частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Також у відповідності до положень ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення.

Факт поставки товару Позивачем та отримання його Відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних на отримання товару, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

Вищевказані накладні приймаються судом у якості належних доказів виконання поставки товару відповідачу і прийняття його останнім.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, прострочення щодо оплати вартості за кожну партію товарів, поставлених за накладними, починається з дня, наступного після прийняття товарів відповідачем.

Відповідно до роз'яснення, що надане Вищим господарським судом України в Інформаційному листі від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Враховуючи той факт, що уповноважена особа відповідача підписала всі вищезазначені накладні, то у відповідача виник обов'язок щодо здійснення розрахунків за отриманий за цими накладними товар.

Під час розгляду справи відповідач не оплатив виниклу заборгованість перед позивачем і на час прийняття рішення заборгованість становить 12 126, 47 грн.

Судом встановлено факт наявності порушень відповідачем прийнятого на себе господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (стаття 193 Господарського кодексу України).

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За своєю правовою природою, відносини, що склалися між сторонами відповідають положенням договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.ст. 662 та 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Пунктами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача про стягнення основного боргу в сумі 12 126, 47 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар підлягають задоволенню повністю, а саме в сумі 12 126, 47 грн.

Також у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасного розрахунку за отриманий товар позивач з урахуванням уточненного розрахунку просить суд стягнути з відповідача 2 268, 89 грн. пені за період з 25.10.2016 р. по 05.07.2017 р., 3% річних в сумі 241, 14 грн. за період з 01.11.2016 р. по 30.06.2017 р. та 1 319, 22 грн. інфляційних втрат за період з 01.11.2016 р. по 30.06.2017 р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника. Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Судом встановлено, що згідно розрахунку позивача 3% річних становлять 241, 14 грн. за період з 01.11.2016 р. по 30.06.2017 р., а інфляційні збитки 1 319, 22 грн. за період з 01.11.2016 р. по 30.06.2017 р.

Перевіривши поданий розрахунок, судом встановлено, що розрахунок здійснено Позивачем з порушенням порядку нарахування. Суд здійснивши перерахунок встановив, що розмір 3% річних становить 260, 01 грн., а розмір інфляційних втрат - 1 428, 17 грн., оскільки клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог не подавалось позивачем, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у заявлених розмірах.

Щодо вимог позивача про стягнення пені в розмірі 2 268, 89 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р. пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та сторонами не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За таких обставин, чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання грошових зобов'язань, що виникли між сторонами, шляхом позадоговірного встановлення пені, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

Таким чином, підстави для стягнення пені відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, заслухавши пояснення представника Позивача, оглянувши та дослідивши матеріали справи і подані ним докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Відповідача на користь Позивача 12 126, 47 грн. основного боргу, 3% річних в розмірі 241, 14 грн. та 1 319, 22 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 49 ГПК України судовий збір при частковому задоволенні позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, відтак з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 372,48 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2 гурт., код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (76009, АДРЕСА_1, код НОМЕР_2) основний борг в сумі 12 126 (дванадцять тисяч сто двадцять шість) грн. 47 коп., 241 (двісті сорок одну) грн. 14 коп. 3% річних, 1 319 (одну тисячу триста дев'ятнадцять) грн. 22 коп. інфляційних втрат та 1 372 (одну тисячу триста сімдесят дві) грн. 48 коп. судового збору.

3. У решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17.08.2017 року.

Суддя Марач В.В.