ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Справа № 910/14422/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Картере В.І.,
Губенко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.04.2017
у справі№ 910/14422/15 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича
доПублічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет пору, на стороні позивача 1. Національний банк України; 2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет пору, на стороні відповідача 1. ОСОБА_5; 2. ОСОБА_6; 3. ОСОБА_7; 4. ОСОБА_8; 5. ОСОБА_9; 6. ОСОБА_10; 7. ОСОБА_11;
простягнення 106 667 793,39 грн.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26.07.2017 розгляд касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк" було відкладено на підставі ст. 77 ГПК України.

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ПАТ "Дельта Банк" Грицик А.С.,

- ПАТ "Укргазвидобування" Собко О.В.,

- НБУ Бойко С.М.,

- Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Цуканова С.Г.,

- ОСОБА_5 повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_6 ОСОБА_16,

- ОСОБА_7 повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_8 повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_9 ОСОБА_17,

- ОСОБА_10 повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_11 повідомлений, але не з'явився,

- вільні слухачі ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,

- відеозйомка ОСОБА_24,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі №910/14422/15 (судді Головатюк Л.Д., Головіна К.І., Спичак О.М.) задоволений позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича (надалі позивач/скаржник/ПАТ "Дельта Банк") до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (надалі ПАТ "Укргазвидобування"/відповідач); за рішенням стягнуто з ПАТ "Укргазвидобування" на користь ПАТ "Дельта Банк" 79 870 000,00 грн. заборгованості за простроченим кредитом; 14 096 507 грн. 95 коп. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 7 247 381 грн. 92 коп. заборгованості за простроченими нарахованими процентами; 661 703 грн. 52 коп. пені за несвоєчасне повернення нарахованих процентів; 4 792 200,00 грн. штрафу за неналежне виконання зобов'язання.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 (судді: Отрюх Б.В., Тарасенко К.В., Тищенко А.І.) вказане рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

ПАТ "Дельта Банк", не погоджуючись із вказаною постановою суду апеляційної інстанції, звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. 25.07.2017 банк подав до суду касаційної інстанції додаткові пояснення у справі.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відзив на касаційну скаргу банку, в якому підтримує вимоги скарги, просить її задовольнити.

Від ОСОБА_6 також надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_6 заперечує проти задоволення касаційної скарги ПАТ "Дельта Банк".

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке.

Предметом даного спору є позовна вимога ПАТ "Дельта Банк" про стягнення з відповідача заборгованості по договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 з додатковими угодами до нього у розмірі 106 667 793,39 грн.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на порушення відповідачем положень договору кредитної лінії в частині здійснення розрахунків за ним.

Місцевий господарський суд, розглядаючи даний позов, встановив наступне:

- 29.08.2013 між позивачем (банком) та відповідачем був укладений договір кредитної лінії №ВКЛ-2022390, відповідно до якого, банк надав позичальнику (відповідачу) 150 000 000,00 грн. кредитних коштів;

- 01.11.2013 між ПАТ "Дельта Банк" та Національним банком України був укладений договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9, предметом якого є застава майнових прав в тому числі за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 з додатковими договорами до нього;

- відповідно до п. 3.4.2. договору застави майнових прав в редакції договору про внесення змін до нього від 27.12.2013, заставодавець зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої згоди заставодержателя;

- 30.10.2014 постановою Національного банку України №692/БТ віднесено банк до категорії проблемних строком до 180 днів та запроваджено обмеження в його діяльності, зокрема таке: погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, приймати тільки в грошовій формі;

- Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", як кредитором і ОСОБА_5, як поручителем був укладений договір поруки № П30019775-4 від 28.11.2014, за умовами якого ОСОБА_5 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 12 000 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- 28.11.2014 між позивачем, як кредитором і ОСОБА_7, як поручителем був укладений договір поруки №П2022390-15, за умовами якого ОСОБА_7 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 9 000 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- 28.11.2014 між ПАТ "Дельта Банк", як кредитором і ОСОБА_8, як поручителем був укладений договір поруки № П30019775-3, за умовами якого ОСОБА_8 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 8 200 000,00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- між позивачем, як кредитором і ОСОБА_9, як поручителем був укладений договір поруки № П від 28.11.2014, за умовами якого ОСОБА_9 зобов'язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 7 000 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- між позивачем, як кредитором та ОСОБА_11, як поручителем був укладений договір поруки № П2022390-6 від 28.11.2014, за умовами якого ОСОБА_11 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 40 500 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- між позивачем, як кредитором і ОСОБА_10, як поручителем був укладений договір поруки № П від 28.11.2014, за умовами якого ОСОБА_10 зобов'язалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 5 000 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- між позивачем, як кредитором і ОСОБА_26, як поручителем був укладений договір поруки № П30019775-8 від 28.11.2014, за умовами якого ОСОБА_26 зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013; загальний обсяг відповідальності не може перевищувати еквівалент 12 000 000, 00 грн. за курсом НБУ станом на дату виконання поручителем зобов'язання позичальника за кредитним договором;

- в подальшому між ОСОБА_26 та ОСОБА_6 було укладено договір про відступлення права вимоги від 30.04.2015, за яким ОСОБА_26 передав ОСОБА_6 право вимоги до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" щодо сплати 12 000 000, 00 грн., яке виникло у зв'язку з виконанням ОСОБА_26 як поручителем за договором поруки № П2022390 від 28.11.2014 забезпечених згідно з його умовами зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" за договором кредитної лінії ВКЛ - 2022390 від 29.08.2013 (з врахуванням внесених змін);

- меморіальними ордерами від 19.02.2015 та від 20.02.2015, ПАТ "Дельта Банк" списало з депозитних рахунків вказаних фізичних осіб - поручителів грошові кошти у загальній сумі 237 399 626,01 грн. в рахунок погашення кредиту за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013;

- після списання вказаних грошових, ПАТ "Дельта Банк" видало відповідачу лист від 24.02.2015 б/н та довідку від 06.04.2015 №05-293340, в яких зазначено про відсутність у відповідача кредитної заборгованості перед позивачем за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390 від 29.08.2013;

- згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою головного бухгалтера ПАТ "Дельта Банк" відомості про укладення банком договорів поруки від 28.11.2014 з фізичними особами, були внесені до автоматизованої системи Б2 тільки 19-20 лютого 2015 року, а не у день їх вчинення як того вимагає п. 2.11. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 18.06.2013 №254;

- у березні-квітні 2015 року на адресу ПАТ "Укргазвидобування" надійшли вимоги від фізичних осіб - поручителів, щодо перерахування грошових коштів у зв'язку зі списанням банком грошових коштів з депозитних рахунків вказаних осіб;

- в 2015 році відповідачем були ініційовані судові спори про визнання договорів поруки недійсними;

- 02.03.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації;

- 29.04.2015 згідно з протоколом №1 з перевірки правочинів, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виявлено, що договори поруки, укладені між ПАТ "Дельта Банк" та вказаними фізичними особами, є нікчемними;

- 07.05.2015 уповноваженою особою Фонду було направлено поручителям - фізичним особам повідомлення про нікчемність договорів поруки;

- 14.05.2015 були застосовані наслідки нікчемності правочинів - договорів поруки, шляхом повернення поручителям коштів, списаних з їх депозитних рахунків, в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором;

- також, було поновлено в системах бухгалтерського обліку ПАТ "Дельта Банк" облік по кредиту та нарахованим процентам;

- постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 301.2.2015 у справі №826/18862/15 визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи Фонду, про визнання нікчемними договорів поруки; вказане рішення залишено в силі ухвалою апеляційного адміністративного суду.

Встановивши наведені обставини, місцевий господарський суд, відмовляючи у позові, виходив з наступного:

операції зі списання грошових коштів з депозитних рахунків поручителів в рахунок погашення заборгованості відповідача суперечило б обмеженням, встановленим в діяльності банку постановою НБУ від 30.10.2014 №692/БТ;

забезпечення кредитного договору порукою не було передбачено кредитним договором; укладенням договорів поруки фактично змінено кредитора у зобов'язанні, а така заміна має відбуватися лише за згодою боржника (аналіз ст.ст. 512, 516, 553, 556 ЦК України, ст. 345 ГК України);

набуття третіми особами у справі права вимоги до відповідача (після погашення його кредитної заборгованості за рахунок депозитів) фактично порушує черговість задоволення вимог кредиторів, встановлену Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

оцінивши всі обставини та докази, суд дійшов висновку, що договори поруки "укладені заднім числом" з метою надання фізичним особам - поручителям за такими договорами переваг в задоволенні їх кредиторських вимог до банку щодо повернення депозитів, шляхом фактичної заміни кредитора у зобов'язанні, а саме: неплатоспроможного банку на державне підприємство, на яке не розповсюджуються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Зміст договорів поруки суперечить ст. 548 ЦК України, ст. 345 ГК У країни, ст. 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", що є підставою недійсності таких договорів;

деякі з поручителів отримали від Фонду компенсацію, а вимоги деяких включені до кредиторських вимог у процедурі ліквідації;

скасування Окружним адміністративним судом міста Києва повідомлення про нікчемність договорів поруки врахована при розгляді даної справи;

крім того, до компетенції адмінсудів не відноситься вирішення господарських спорів.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи вказане рішення місцевого господарського суду, керувався ст. 35 ГПК України та врахував виключно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, яким визнано протиправним та скасовано рішення уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оформлене протоколом №1 від 29.04.2015, про нікчемність договорів поруки. Суд зазначив, що кредитний договір є виконаним, заборгованості по ньому немає, у зв'язку з погашенням її за рахунок депозитних вкладів поручителів.

Вищий господарський суд України вважає за необхідне скасувати прийняті у даній справі судові рішення.

Відносно оскаржуваної у справі постанови суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків.

Так, згідно зі ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. 207 ГК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

За змістом статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноважена особа Фонду: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням (ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів).

Так, відмовляючи у позові виключно з підстав наявності судового рішення, прийнятого Окружним адміністративним судом міста Києва 30.12.2015 у справі №826/18862/15, яким визнано протиправним та скасовано рішення засідання комісії АТ "Дельта Банк" з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, яке оформлене протоколом №1 від 29.04.2015, і яким була встановлена нікчемність договорів поруки, укладених між банком та фізичними особами-поручителями, суд апеляційної інстанції не врахував, по-перше, те, що скасування рішення про нікчемність договорів поруки не тягне за собою дійсність таких договорів, нікчемність яких встановлена законом та не спростовує самого факту нікчемності правочину, якщо він є таким в силу закону, а тому, суду апеляційної інстанції слід було дослідити та дати оцінку таким договорам на предмет їх дійсності чи нікчемності . По-друге, колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі №21-286а16, в якій предметом розгляду є одна із вимог позивача до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дії (рішення) останньої щодо визнання договору банківського вкладу нікчемним правочином, висловлено позицію про те, що у разі перебування банку в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, така вимога повинна розглядатися за правилами господарського судочинства. Отже, суду апеляційної інстанції, перш ніж відмовляти у позові з тих підстав, з яких він відмовив - наявності судового рішення в адміністративній справі, слід було дослідити, чи перебував банк в процедурі ліквідації на час прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва цього рішення, і відповідно, виходячи зі встановленого, вирішувати питання можливості чи неможливості застосування цього рішення при розгляді даної справи.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати й рішення місцевого господарського суду у даній справі, яким позов банку був задоволений, з наступних підстав.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Проте, суд касаційної інстанції вважає, що покладені в основу прийнятого судом першої інстанції висновки, зроблені з порушенням вказаних положень з огляду на таке.

Так, відносно висновку про те, що договори поруки, укладені між банком та фізичними особами-поручителями "заднім числом", який зроблений судом першої інстанції на підставі п. 2.11. положення Національного банку України, затвердженого постановою від 18.06.2003 №254 "Про організацію операційної діяльності в банках України", колегія суддів зазначає.

Відповідно до п. 2.11. вказаного Положення операції банку мають бути зареєстровані та відображені в регістрах бухгалтерського обліку в день їх здійснення або наступного робочого дня, якщо операція здійснена після закінчення операційного дня (часу) банку або у вихідні чи святкові дні.

Згідно з визначеннями, наведеними в розділі 1 вказаного Положення, операція банку це дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку.

Отже, перш ніж робити висновок про те, що відомості про укладення між банком та фізичними особами-поручителями договорів поруки від 28.11.2014, були внесені до відповідного регістру набагато пізніше після дати їх укладення, що свідчить про укладення цих договорів "заднім числом", суду слід було дослідити правову природу договорів поруки та зробити відповідні висновки відносно того, чи відбуваються зміни у фінансовому стані банку внаслідок укладення договорів поруки і, відповідно, чи підлягає до застосування до таких договорів п. 2.11. вказаного вище Положення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договорів поруки, про які вказувалося вище), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Отже, для визначення дати фактичного укладення договору за наявності відповідних сумнівів в достовірності вказаної у договорі дати його укладення, якщо це має значення для правильного вирішення спору, суд в порядку ст. 41 ГПК України має право призначити відповідну експертизу та доручити встановлення дати укладення договору особам, які мають спеціальні знання для цього, а не робити самостійні висновки про укладення договорів "заднім числом" на підставі припущень.

Відносно висновків місцевого господарського суду про те, що забезпечення кредитного договору порукою не було передбачено кредитним договором, а тому договір поруки суперечить ст. 345 ГК України; укладенням договорів поруки фактично змінено кредитора у зобов'язанні, а така заміна має відбуватися лише за згодою боржника, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно з приписами статей 512, 516 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов'язанням. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.

Крім того, положеннями ст. 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов'язання чи його види можуть визначатися виключно самим основними зобов'язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст.ст. 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов'язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов'язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов'язань. Вищезазначені норми не передбачають й обов'язкового визначення основним зобов'язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов'язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого господарського суду, зробленим з посиланням на ст. 345 ГКУ країни, про те, що відсутність у основному зобов'язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство може свідчити про недійсність договору поруки.

Крім того, виходячи із постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" про те, що висновки суду мають бути чіткими та однозначними, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що рішення місцевого господарського суду містить висновок про те, що "Зміст договору поруки суперечить положенням ст. 548 ЦК України, ст. 345 ГК України, ст. 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", що є підставою недійсності таких договорів.", відносно якого (висновку) колегія зазначає наступне.

Так, по-перше, відносно ст. 548 ЦК України та ст. 345 ГК України, на підставі яких місцевий господарський суд побудував такий свій висновок, суд касаційної інстанції висловив свою думку, згідно з якою, відсутність у основному зобов'язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство не свідчить про недійсність договору поруки. По-друге, як би там не було, із наведеного формулювання не можна зробити чіткого та зрозумілого висновку чи визнав все-таки місцевий господарський суд договори поруки, про які вказувалося вище, недійсними, чи все-таки зробив припущення щодо можливості їх визнання недійсними, проте не визнав їх такими. Вирішення питання дійсності/ недійсності/ нікчемності/ договорів поруки, про які зазначалося вище у даній постанові, має першочергове значення для вирішення даного спору, адже в залежності від висновків суду залежить правильність вирішення даного спору, а саме: чи є підстави для стягнення з боржника ПАТ "Укргазвидобування" кредитної заборгованості. Проте, мотивувальна частина рішення місцевого господарського суду, а не описова, в якій викладаються обставини справи відповідно до ст. 85 ГПК України, не містить конкретних висновків суду про дійсність, чи недійсність, чи нікчемність договорів поруки в силу закону.

Відповідно до частини другої статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не в повному обсязі розглянуто справу та не надано оцінки всім її матеріалам, які мали бути досліджені. Виправлення допущених судами попередніх інстанцій порушень призвело б до виходу судом касаційної інстанції за межі перегляду справи у суді касаційної інстанції, адже потребує переоцінки встановлених судами доказів та встановлення нових обставин, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а тому, прийняті у даній справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд. Під час здійснення нового розгляду судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у справі № 910/14422/15 скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: В.І. Картере

Н.М. Губенко