КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р. Справа№ 910/4088/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Пашкіної С.А.

Смірнової Л.Г.

при секретарі: Волуйко Т.В.

за участю представників:

від позивача Руденко А.С. (дов. від 08.12.2016),

від відповідача не з'явився,

від третьої особи-1 не з'явився,

від третьої особи-2 ОСОБА_3. (дов. від 23.12.2016 №882),

ОСОБА_4 (від 02.08.2017),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 (дата підписання - 04.07.2017)

у справі №910/4088/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дегтярьова Ангеліна Володимирівна

2. ОСОБА_5

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1-14 (один-чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, укладений 06.01.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімсен", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий № 7.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" на користь Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" судовий збір в сумі 1600,00 грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у ньому не відповідають обставинам справи. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 06.01.2015 недійсним з підстав фіктивності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 07.08.2017.

07.08.2017 позивач надав відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 07.08.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представники відповідача та третьої особи-1 у судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без участі відповідача та третьої особи-1, з метою дотримання ст.102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення її розгляду.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача та третьої особи-2, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" від 26.12.2014 № 02/12, єдиним учасником ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", якому належить 100% в статутному капіталі позивача, прийнято рішення про продаж належного товариству нерухомого майна (нежитлові приміщення № 1-14 (один -чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору.

Згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Тімсен" від 26.12.2014 №1/12, єдиним учасником ТОВ "Тімсен" ОСОБА_8, якому належить 100% в статутному капіталі відповідача, прийнято рішення про придбання належного ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухомого майна (нежитлові приміщення № 1-14 (один -чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та уповноважено директора товариства на укладення та підписання відповідного договору.

06.01.2015 між ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", як продавцем, та ТОВ "Тімсен", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, який підписано представниками продавця та покупця і посвідчено печатками обох сторін. Договір від 06.01.2015 посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою Аліною Володимирівною, реєстровий № 7.

Від продавця договір купівлі-продажу від 06.01.2015 підписано директором ОСОБА_10, який діяв на підставі Статуту (нова редакція), зареєстрованого Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.10.2007, реєстраційний номер 5021588, зі змінами №2 зареєстрованими Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві 22.12.2014 за №2011880, та протоколу №1/11 від 04.11.2013, а від імені покупця - директором Батюком Геннадієм Олексійовичем, який діяв на підставі Статуту (нова редакція), зареєстрованого Реєстраційною службою ГУЮ у м.Києві, реєстраційний номер 9019480, та протоколу від 28.05.2014 №2/05.

У договорі купівлі-продажу від 06.01.2015 сторони погодили, що продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення № 1-14 (один-чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму (п. 1.1).

Відчужувані нежитлові приміщення належать продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним Харківського міського нотаріального округу Скибою Т.В, 22.06.2012, реєстровий №2502, зареєстрований в реєстрі № 5066759, акта приймання-передачі 01.08.2012, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 21.08.2012, за реєстраційним №8207453. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.01.2015, номер запису про право власності № 8344408, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 (п. 1.2.).

Продаж нежитлових приміщень вчинено за 2585872,90 грн., в т.ч. ПДВ 20%, які покупець зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 06.06.2015 (п. 2.1).

Згідно наданого нотаріусом Дєгтярьовою А.В. витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82915126від 06.01.2015, на момент укладення оспорюваного правочину обтяжень стосовно нерухомого майна, яке є предметом оспорюваного правочину, не було, як і не було публічного обтяження з податкової застави, про що свідчить також наданий витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №46029666 від 06.01.2015.

Докази перерахування 2585872,90 грн. за купівлю нежитлові приміщення № 1-14 (один-чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 до 06.06.2015 в матеріалах справи відсутні. Також відповідачем не було сплачено сформоване позивачем податкове зобов'язання на сплату ПДВ в сумі 1407343,00 грн., яке виникло внаслідок відчуження належного позивачу нерухомого майна, і з якого погашено лише 571126,28 грн. Внаслідок несплати податкового боргу ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві складено Акт опису майна від 28.04.2015 на підставі рішення заступника начальника ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві від 22.05.2014 № 2693-25 про опис майна у податкову заставу. Тому укладення договору купівлі-продажу від 06.01.2015 було направлено на уникнення звернення стягнення в податкову заставу належного позивачу нерухомого майна.

23.02.2016 між відповідачем - ТОВ "Тімсен", як продавцем, та третьою особою-2 - ОСОБА_5, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав нежитлові приміщення № 1-14 (один -чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, між ОСОБА_5, як позичальником, та ОСОБА_10 (який на даний час помер), як позикодавцем, укладено договір позики від 25.03.2016, в рахунок забезпечення виконання зобов'язання, за яким щодо повернення позики у розмірі 2393824,20 грн., між сторонами було укладено договір іпотеки від 07.04.2016, за яким ОСОБА_5 було передано в іпотеку ОСОБА_10 нерухоме майно: нежитлові приміщення № 1-14 (один -чотирнадцять) в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач у позові наголошував на тому, що ним у 2014 році було отримано позов від банку про стягнення грошових коштів в сумі 42450362,92 грн. та 7729458,42 дол. США, за яким у січні 2015 було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15 позов банку до позивача та заставодваців і іпотекодавців задоволено повністю, присуджено до стягнення солідарно 4185927,38 грн. та 7433746,77 дол. США заборгованості, і вказане рішення набрало законної сили.

Додатково позивач вказує і на те, що директор позивача ОСОБА_10 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_10 складала 50%.

Крім того, на даний час на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі-продажу) накладено арешт ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.05.2017 в рамках кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України.

До того ж, ухвалою Комітернівського районного суду міста Харкова від 13.10.2015 у справі № 641/10283/15к також накладено арешт на майно (зокрема, і на відчужене за оспорюваним договором купівлі-продажу) в рамках кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 357 ч. 1, 188-1 ч. 1, 172 ч. 1, 191 ч. 1, ст. 190 ч. 4 КК України. Кримінальне провадження порушено, зокрема, за фактами вчинення відносно ТОВ "Тімсен", ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш", і ТОВ "Завод енергетичного машинобудування" кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, зокрема, щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств, а досудовим розслідуванням встановлено, що існують достатні підстави вважати, що нерухоме майно (зокрема і те, що є предметом оспорюваного у даній справі правочину) є предметом вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з правилами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У частині 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-5 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема, дефекту змісту правочину та дефекту невідповідності волі та волевиявлення. Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом (лист Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.п.2.1, 2.2, 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11).

Для визнання у судовому порядку недійсним правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію (постанова пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9).

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У п.24 постанова пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину (лист Верховного Суду України від 24.11.2008).

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Стаття 655 ЦК України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, обов'язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця. За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача за оспорюваним договором купівлі-продажу належне ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш" нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості в сумі 42450362,92 грн. та 7729458,42 дол. США (з яких в подальшому присуджено до солідарного стягнення рішенням 4185927,38 грн. та 7433746,77 дол. США), а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Крім того, як вже було зазначено вище, оплату за придбане нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 06.01.2015 відповідачем не здійснено. Позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по договору купівлі-продажу від 06.01.2015, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема, щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно.

З огляду на викладене вище, судом першої інстанції вірно вказано, що перераховані вище дії сторін спірного договору свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Місцевим господарським судом правомірно прийнято як належний і допустимий доказ в обґрунтування фіктивності оспорюваного правочину наявність кримінального провадження №0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України.

Матеріалами справи підтверджується, що директор позивача ОСОБА_10 на момент укладення оспорюваного правочину був і директором єдиного учасника позивача - ТОВ "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш", учасником якого є ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергомаш-Проект", у статутному капіталі якого частка ОСОБА_10 складала 50%.

На підставі викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що наведені вище обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця, в особі колишнього керівника, і відповідача, як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача, є обгрунтованих.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що укладення між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.01.2015, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.01.2015 з підстав його фіктивності є обґрунтованими, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в повному обсязі.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на їх необґрунтованість.

Отже, колегія Київського апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у даній справі, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 у справі №910/4088/17 - без змін.

2. Матеріали справи №910/4088/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Смірнова