ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2017 р. Справа № 914/254/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянув матеріали апеляційної скарги ПАТ „Українська залізниця", м. Київ в особі регіональної філії „Львівська залізниця ПАТ „Українська залізниця, м. Львів від 20.06.2017 за вих. № НЮ-1024 (вх. № апеляційного суду 01-05/2976/17 від 27.06.2017)

на рішення господарського суду Львівської області від 08.06.2017 (суддя Горецька З.В.)

у справі № 914/254/17

за позовом Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління, м. Львів

до відповідача ПАТ „Українська залізниця", м. Київ в особі регіональної філії „Львівська залізниця ПАТ „Українська залізниця, м. Львів

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватна фірма науково-виробниче підприємство "Комтех-плюс", м. Львів

про відшкодування витрат в розмірі 5 756,40 грн.

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник;

від третьої особи: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського Львівської області від 08.06.2017 (суддя Горецька З.В.) у справі № 914/254/17 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ) в особі Регіональної філії Львівська залізниця Публічного акціонерного товариства Укрзалізниця (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1; ) на користь Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 42; ) - 5 756,40 грн. витрат, повязаних з проведенням демонтажу спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, її транспортуванням та зберіганням, а також 1 600 грн. судового збору.

Відповідач, не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського Львівської області від 08.06.2017 у справі № 914/254/17 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не надано належної оцінки іншим обставинам , які є предметом доказування у даній справі, які є відмінними від обставин, встановлених рішенням суду у справі № 914/45/17; до спірних правовідносин було застосовано Правила розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010, які не відповідають законодавству України, так як у відповідності до ст. 26 Закону України «Про рекламу», яким затверджено перелік уповноважених органів на здійснення контролю за дотриманням законодавства України про рекламу, ні Позивач, ні органи місцевого самоврядування, в тому числі їх виконавчі органи до цього переліку не входять, а також ці органи не наділені повноваженнями щодо здійснення демонтажу рекламних конструкцій; всупереч ст. 4 ГПК України неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення Законів України «Про залізничний транспорт», «Про транспорт», оскільки такі не регулюють спірні правовідносини.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу апеляційну скаргу ПАТ „Українська залізниця", м. Київ в особі регіональної філії „Львівська залізниця ПАТ „Українська залізниця, м. Львів від 20.06.2017 за вих. № НЮ-1024 (вх. № апеляційного суду 01-05/2976/17 від 27.06.2017) на рішення господарського суду Львівської області від 08.06.2017 у справі № 914/254/17 та призначено до розгляду в судове засідання 11.07.2017.

Ухвалою суду від 11.07.2017 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 08.08.2017.

На адресу суду апеляційної інстанції 07.08.2017 від Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

З огляду на те, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 участь представників сторін обовязковою не визнавалась, в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, представник Позивача надав пояснення в попередньому судовому засіданні, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання Позивача та можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників Позивача та Третьої особи.

Відповідач у судовому засіданні підтримав свої доводи та заперечення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 08.08.2017 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

У відповідності до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у них докази в сукупності з доводами апеляційної скарги, заслухавши представника Відповідача, судова колегія встановила наступне:

Як встановлено судом першої інстанції, 01.01.2014 між ДТГО Львівська залізниця (розповсюджувач) та Приватною фірмою науково-виробничим підприємством Комтех-Плюс (рекламодавець) укладено договір про надання рекламних послуг №Л/ДН-1-14138п/НЮ (далі договір № Л/ДН-1-14138п/НЮ), згідно з п. 2.1 якого та відповідно до вимог Закону України Про рекламу (в частині реклама на транспорті), розповсюджувач розміщує спеціальні рекламні конструкції, які є власністю рекламодавця на території залізниці, а рекламодавець здійснює оплату згідно виставлених рахунків за розміщення реклами на території залізниці у сумі, визначеній у Додатках до цього Договору (а.с. 52-53).

У відповідності до додатку № 01 до договору №Л/ДН-1-14138п/НЮ розповсюджувач розміщує рекламні конструкції у м.Львові на вул.Персенківка/вул.Луганська, ст.Клепарів/вул.Шевченка та в м. Стрию на вул. Вокзальна, 7. Загальна кількість площин: 12 площин, їх загальна площа 216кв.м. Період проведення рекламної кампанії (розміщення реклами) з 01.01.2014 до 31.12.2014.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2016 Департаментом економічної політики Львівської міської ради на адресу Позивача було направлено вимогу №23/Р-7-2820, в якій зазначено, що Відповідачем порушено вимоги ч.1 ст.16 Закону України Про рекламу, а саме: самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами на газоні по вул. Луганській (непарна сторона, місце 4) та запропоновано позивачу в термін до 22.07.2016 усунути вказані порушення (а.с. 13-14).

Надалі 08.08.2016 Департаментом економічної політики було видано наказ № 59-Д Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами, відповідно до якого зобовязав КП Адміністративно-технічне управління до 31.12.2016 демонтувати самовільно встановлені конструкції зовнішньої реклами за адресами, зокрема, м. Львів, вул. Луганська (непарна сторона, місце № 4,) (а.с 15-16).

Жодною із сторін не заперечується той факт, що рекламні конструкції у м. Львові на вул. Луганська (непарна сторона, місце № 4) це ті рекламні конструкції, які Відповідач розміщував на виконання умов договору № Л/ДН-1-14138п/НЮ.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2016 КП Адміністративно-технічне управління, на адресу Позивача було направлено попередження №2410-06-6 664 про добровільний демонтаж встановлених конструкцій до 24.08.2016. В протилежному випадку демонтаж буде здійснено відповідачем примусово з 24.08.2016 у будь-який робочий день (а.с. 17-19).

У звязку з відмовою Відповідача добровільно демонтувати встановлені спірні конструкції, 19.10.2016 ці рекламні конструкції були демонтовані, про що складено відповідні акти проведення демонтажу спеціальних конструкцій та акти здачі-прийняття робіт/послуг (а.с. 20,25,27).

24 листопада 2017 року Позивачем на адресу Відповідача була надіслана претензія на суму 4 308 грн., яка складається з фактичних витрат на демонтаж продукції та вартості зберігання спеціальних конструкцій (а.с. 28).

Дана вимога була залишена Відповідачем без належного реагування, що слугувало підставою для звернення з позовом до суду про стягнення 5 756,40 грн. (у звязку із збільшенням періоду зберігання конструкцій та відповідно плати за зберігання спеціальних конструкцій).

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Згідно Закону України Про залізничний транспорт залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс підприємств залізничного транспорту, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо.

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (стаття 6 закону України Про залізничний транспорт).

За змістом положень ст. 6 Закону України від 04.07.1996 № 273/96-ВР Про залізничний транспорт, статей 11, 23 Закону України від 10.11.1994 № 232/94-ВР Про транспорт, ст. 68 ЗК України земля, на якій розташовано нерухоме майно, передане підприємству залізничного транспорту, належить до категорії земель державної власності. За тих обставин, що зазначене майно не зареєстровано за залізницею на праві власності, категорія землі не змінюється. Отже, розпоряджатися цією земельною ділянкою мають органи державної влади, визначені ч. 2 ст. 84 ЗК України. Відповідно, органи міської ради такими повноваженнями не наділені (постанова Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 3-150гс14).

Згідно з ст.ст. 67, 68 Земельного кодексу України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Стаття 11 Закону України Про транспорт передбачає, що землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

Розміщення споруд та інших об'єктів транспорту на землях, наданих в користування підприємствам транспорту, здійснюється за погодженням з місцевими органами влади і самоврядування з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

З вищезазначеного вбачається відсутність ототожнення землі транспорту з обєктами транспорту.

Згідно з ст. 5 Земельного кодексу України земля (земельна ділянка) виконує, зокрема, функцію територіального базису, що має місце і в даному випадку.

У даному випадку, розміщення даних рекламних конструкцій на землях транспорту не змінює виду реклами за суттю і формою, а земельна ділянка відіграє роль територіального базису.

Правовідносинам сторін щодо розміщення і демонтажу спірних конструкцій було надано оцінку в постанові Львівського апеляційного господарського суду при розгляді справи № 914/45/17, на що покликається місцевий господарський суд.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.05.2017 рішення господарського суду Львівської області від 06.03.2017 у справі № 914/45/17, яким позов Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ, в особі регіональної філії Львівська залізниця ПАТ Українська залізниця, м. Львів, до Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" м. Львів про стягнення 6 942,42 грн. збитків, спричинених демонтажем спеціальних конструкцій зовнішньої реклами місце № 4, 6, 12, 14, непарна сторона вул. Луганської у м. Львові задоволено, було скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Львівським апеляційним господарським судом при розгляді справи № 914/45/17 встановлено, що реклама, розповсюджена на спірних конструкціях, є зовнішньою рекламою, а демонтаж відбувався на виконання Наказу Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами № 59-Д від 08.08.2016, такий демонтаж рекламних конструкцій є правомірним, а неправомірні дії Комунального підприємства Адміністративно-технічне управління, у даному випадку відсутні, що виключає застосування наслідків правопорушення у виді стягнення збитків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що реклама на транспорті є окремим рекламним засобом, що має багато спільних рис із зовнішньою та внутрішньою рекламою, проте в той же час, має і певні особливості, а також окремий порядок регулювання її розповсюдження.

Для розміщення реклами на транспорті не потрібно отримувати дозволи органів місцевого самоврядування, як це потрібно при розміщенні зовнішньої реклами. Розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками обєктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами).

При цьому, враховуючи висновки постанови Верховного суду України від 19.02.2013, апеляційний суд дійшов висновку, що слід встановити і правовий статус рекламних засобів, і, як наслідок, необхідність отримання дозвільної документації на їх розміщення, оскільки саме правовий статус будь-якого обєкта визначає права та обовязки субєкта щодо останнього.

У відповідності до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

До регулювання спірних правовідносин застосовується ст. 16 Закону України Про рекламу, Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету міністрів України № 2067 від 29.12.2003 та Правила розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затвердженими Рішенням Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010.

Згідно з ст. 16 Закону України Про рекламу розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Типових Правил передбачено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Підпунктом 13 пункту б статті 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо надання дозволів у порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Згідно з пунктом 45 Типових Правил контроль за їх додержанням здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства, уповноважені особи яких відповідно до пункту 46 цих Правил у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами звертаються до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк.

У відповідності до п. 4.2.10 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затверджених рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010 року, підставою для розміщення конструкцій зовнішньої реклами є у встановленому порядку виданий дозвіл.

Згідно з п. 3.4.1. Правил розміщення реклами у м. Львові оператор у межах своєї компетенції здійснює нагляд за дотриманням підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форм власності, та фізичними особами встановленого Законом України Про рекламу, Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, цими Правилами порядку розміщення, утримання та експлуатації рекламних засобів. Інформує робочий орган про виявлені порушення, готує проекти вимог та надсилає рекламорозповсюджувачам вимоги робочого органу про усунення виявлених порушень законодавства у сфері реклами у встановлений у вимогах термін. (оператор зі справляння плати та нагляду за станом зовнішньої реклами (надалі оператор) КП «Адміністративно-технічне управління», що уповноважене виконувати покладені на нього функції, передбачені цими Правилами та статутом підприємства.

Повноваження Позивача щодо здійснення нагляду за дотриманням розміщення зовнішньої реклами, за здійсненням демонтажу рекламних конструкцій із зовнішньої реклами закріплені в п. 3.4 Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, в якому вказано, що Відповідач має право:

- у межах своєї компетенції здійснює нагляд за дотриманням підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форм власності, та фізичними особами встановленого Законом України «Про рекламу», Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, цими Правилами порядку розміщення, утримання та експлуатації рекламних засобів. Інформує робочий орган про виявлені порушення, готує проекти вимог та надсилає рекламорозповсюджувачам вимоги робочого органу про усунення виявлених порушень законодавства у сфері реклами у встановлений у вимогах термін (пп. 3.4.1);

- за результатами нагляду за станом зовнішньої реклами інформує відповідним поданням робочий орган про рекламні засоби, що підлягають примусовому демонтажу, готує проект наказу про примусовий демонтаж та здійснює демонтаж рекламних засобів у відповідності до вимог п. 8 цих Правил (пп. 3.4.3);

- організовує або проводить власними силами демонтаж самовільно розміщених рекламних засобів у порядку, визначеному у розділі 8 цих Правил (пп. 3.4.7).

Згідно з п. 8.6. Типових Правил для повернення демонтованого рекламного засобу власнику рекламного засобу необхідно звернутись до оператора з такими документами:

1) заявою на імя керівника про повернення демонтованого рекламного засобу;

2) документом, що підтверджує право власності (інше майнове право) на конкретний демонтований рекламний засіб;

3) документом, що підтверджує оплату витрат оператора, повязаних з демонтажем рекламного засобу, транспортуванням та зберіганням.

Демонтований рекламний засіб зберігається у спеціально відведених для цього місцях (сховищах, складах тощо).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, демонтаж спірних конструкцій, який був проведений Позивачем на виконання наказу Департаменту економічної політики «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами» № 59-Д від 08.08.2016 (який є чинним на час розгляду справи), а саме: спеціальної конструкції, за адресою: м. Львів, вул. Луганська, непарна сторона, місце № 4, є правомірним, а відтак позовні вимоги про відшкодування витрат в розмірі 5 756,40 грн., які складаються з витрат на демонтаж продукції та вартості зберігання спеціальних конструкцій, підлягають задоволенню.

Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відносини у сфері розміщення зовнішньої реклами регулюються спеціальними нормами Закону України "Про рекламу", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами" від 29.12.2013 № 2067 та Правилами розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затвердженими Рішенням Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010.

Положеннями ст.26 Закону України «Про рекламу» передбачено перелік осіб, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства України про рекламу, натомість у відповідності до ст. 16 Закону України «Про рекламу» виконавчі органи місцевого самоврядування надають дозволи на розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах, і дії цих органів, в разі виявлення самовільно встановлених рекламних засобів, передбачені Правилами розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затвердженими рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.05.2010 № 569, керуючись Законами України «Про рекламу», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону культурної спадщини та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами» від 29.12.2013 № 2067.

За таких обставин, підстави стверджувати про застосування судом першої інстанції всупереч ст. 4 ГПК України Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові, затверджених рішенням Львівської міської ради № 569 від 21.05.2010, у суду відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними висновками суду та матеріалами справи та не слугують підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

У відповідності до вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, Апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 ГПК України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПАТ „Українська залізниця", м. Київ в особі регіональної філії „Львівська залізниця ПАТ „Українська залізниця, м. Львів від 20.06.2017 за вих. № НЮ-1024 (вх. № апеляційного суду 01-05/2976/17 від 27.06.2017) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 08.06.2017 у справі № 914/254/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 10.08.2017.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Суддя В.М.Гриців

Суддя Г.Т.Кордюк