КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа № 910/16046/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін: не з'явилися.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.06.2017 у справі № 910/16046/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом ОСОБА_2, с. Завидовичі, Городоцький р-н, Львівська обл.

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадирова В.В., м. Київ

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.08.2016 ОСОБА_2 (надалі-Гірняк О.Р./позивач) звернулась до господарського суду міста Києва із позовною завою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»- Кадирова В.В. (надалі-уповноважена особа на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»/банк/відповідач) про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між нею та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» від 13.02.2015 № 031-13558-130215; сума вкладу складала 6 600 доларів США.

Як зазначає ОСОБА_2 у поданій позовній заяві, банк листом повідомив позивача, що останню не включено до переліку вкладників, яким відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі- Закон) фонд відшкодовує кошти за їхніми вкладами, у зв'язку з визнанням банком нікчемним договору договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 13.02.2015 № 031-13558-130215 на підставі ч. 3, 4 ст. 38 вказаного Закону.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.04.2017 прийнято до провадження справу № 910/16046/16 та призначено її до розгляду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2017 (суддя Якименко М.М.) провадження у справі № 910/16046/16 за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" - Кадиров В.В. про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії припинено провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Припиняючи провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд виходив з того, що договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» від 13.02.2015 № 031-13558-130215 у доларах США укладений між фізичною та юридичною особою, а, відтак, вказана позовна заява з визначеним суб'єктним складом не підлягає вирішенню у господарському суді.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 1, 2, 12 12, 21, 55, 80, 86 Господарського процесуального кодексу України, п. 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», п. 4.2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Не погоджуючись з вказаною ухвалою господарського суду міста Києва, ОСОБА_2 (нададі-апелянт) звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу за позовною заявою ОСОБА_2 на розгляд господарського суду міста Києва.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, зроблені судом в оскаржуваній ухвалі, не відповідають обставинам справи, оскаржувана апелянтом ухвала прийнята з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, зокрема, ст. ст. 12, 80 ГПК України,

Крім того, як зазначає апелянт в поданій ним апеляційній скарзі, місцевим господарським судом було неправомірно взято до уваги висновок Верховного суду України від 09.11.2016 у справі № 6-2309/цс, в той час, як на думку апелянта, суд повинен був враховувати правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі № 21-286а16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2017 відновлено ОСОБА_2 пропущений процесуальний строк на звернення з апеляційною скаргою на ухвалу господарського суду міста Києва від 13.06.2017 у справі № 910/16046/16; скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.08.2017.

Встановлено, що в судове засідання 15.08.2017 апелянт представників не направив причин неявки суд не повідомив.

В судове засідання 15.08.2017 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»- Кадиров В.В. представників не направила, причин неявки суд не повідомила. Відзиву на апеляційну не подала.

У п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

У визначенні місця проживання інших фізичних осіб господарському суду слід враховувати приписи частини першої статті 29 та статті 379 Цивільного кодексу України, за якими відповідним місцем є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово, а таким житлом є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною шостою згаданої статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановленого ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, а також те, що вимогами процесуального закону не передбачено право суду самостійно продовжити строк розгляду апеляційної скарги, та виходячи з того, що явка ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2017 таких представників не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України (надалі- ГПК України) визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 ГПК України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_2 звернулася до господарського суду міста Києва з позовною заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В.В. про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії.

За змістом ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Місцевим господарським судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 ПАТ "Дельта Банк" було віднесено до категорії неплатоспроможних. В подальшому виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 13.02.2015 між ним та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір № 004-13558-130215 ) банківського вкладу (депозиту) "Найкращий від Миколая" у доларах США, сума вкладу, за яким складала 6600,00 доларів США.

Проте після початку процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк" позивачеві листом від 23.09.2015 за вих. № 8821/1159 повідомлено про нікчемність Договору.

Отже, спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди (договору банків банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 13.02.2015 № 031-13558-130215), право позивача на кошти (яке є майном) - є порушеним на його думку, й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати кошти від імені сторони правочину та вчинити на виконання такого обов'язку певні дії.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

За змістом ст. 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно зі ст. 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 21 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу.

Отже, справи, де позивачем і/або відповідачем є не юридична особа, господарським судам не підвідомчі, за виключенням випадків, прямо передбачених законодавчими актами України (наприклад, корпоративні спори), стороною яких можуть виступати фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, оскільки позивач - фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, звернулася за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, зважаючи на суб'єктний склад даного спору, де відповідачем виступає саме Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк», місцевий господарський суд дійшов висновку, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, і має розглядатися в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах, з огляду на те, що склад учасників спору не відповідає приписам статті 1 ГПК України.

Проте, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України відповідно до норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного господарського погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах, з огляду на те, що склад учасників спору не відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Колегією суддів Київського апеляційного господарського суду не приймаються до уваги посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 15.06.2016 № 826/20410/14, щодо розгляду справи за правилами господарського судочинства, оскільки суд першої інстанції, дослідивши суб'єктний склад учасників спору та застосувавши норми статей 1, 12, 21 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що він не відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України. Разом з тим, вищевказана постанова містить лише правове обґрунтування стосовно того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, натомість у ній не наводиться правове обґрунтування щодо віднесення такого спору до юрисдикції господарських судів.

Місцевим господарським судом було обґрунтовано застосовано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 09.11.2016 № 6-2309цс16, в якій Верховний Суд України вказав на те, що позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, а тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин (п. 14 постанови пленуму вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам»).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги заявлено до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа не наділена самостійною дієздатністю, а діє, залежно від характеру відносин від імені або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, або неплатоспроможного банку як його керівник. З урахуванням зазначених положень процесуального та матеріального права, уповноважена особа як фізична особа стороною у господарському процесі бути не може. За наявності у позивача вимог до цієї особи такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції наведених в оскаржуваній ухвалі, а тому відсутні підстави для скасування або зміни ухвали господарського суду міста Києва від 13.06.2017 у справі № 910/16046/16.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. (ст. 33 ГПК України).

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. (ст. 43 ГПК України).

Таким чином, на підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги інші твердження скаржника, які зазначені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законну та обґрунтовану ухвалу у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101-103, ст. 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу господарського суду міста Києва від 13.06.2017 у справі № 910/16046/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх