УХВАЛА

07.08.2017Справа № 910/25547/14

За скаргоюПриватного підприємства «Автомагістраль»
на діїГоловного управління Державної казначейської служби України у м. Києві
у справі№910/25547/14
за позовом Приватного підприємства «Автомагістраль»
до Служби автомобільних доріг у Київській області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачаДержавного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор)
про стягнення грошових коштів
Головуючий суддя Босий В.П.

Судді Грєхова О.А.

Чебикіна С.О.

Представники сторін:
від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився
від третьої особи:Дуфінець М.М.
від ГУ ДКСУ у м. Києві:Мельниченко К.Г.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні колегії суддів господарського суду міста Києва у складі: Смирнова Ю.М. (головуючий), судді Марченко О.В., Грєхова О.А. перебувала справа № 910/25547/14 за позовом Приватного підприємства «Автомагістраль» до Служби автомобільних доріг у Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор), про стягнення грошових коштів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.10.2016 р. позов задоволено повністю, стягнуто з Служби автомобільних доріг у Київській області на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» інфляційні втрати у розмірі 3806602 (три мільйони вісімсот шість тисяч шістсот дві) грн. 91 коп., 3% річних у розмірі 200350 (двісті тисяч триста п'ятдесят) грн. 07 коп., судовий збір у розмірі 33948 (тридцять три тисячі дев'ятсот сорок вісім) грн. 37 коп., 19660 (дев'ятнадцять тисяч шістсот шістдесят) грн. 80 коп. витрат на оплату судової експертизи; повернуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» 39131 (тридцять дев'ять тисяч сто тридцять одна) грн. 63 коп. судового збору, який сплачений згідно платіжного доручення №3068 від 17.11.2014 р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 р. вказане рішення залишено без змін.

29.05.2017 до господарського суду міста Києва від Приватного підприємства «Автомагістраль» надійшла скарга на дії Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2017, у зв'язку з перебування судді Смирнової Ю.М. у відпустці, справу передано колегії суддів у складі: Босий В.П. (головуючий), судді Марченко О.В., Грєхова О.А.

У зв'язку із закінченням терміну повноважень у судді Марченко О.В., протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.06.2017, для розгляду скарги Приватного підприємства «Автомагістраль», визначено склад колегії суддів: Босий В.П. (головуючий), судді Грєхова О.А., Чебикіна С.О.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2017 р. справу прийнято до свого провадження колегією суддів та призначено до розгляду на 21.06.2017 р.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 21.06.2017 р. та 26.07.2017 р. розгляд скарги відкладався на 26.07.2017 р. та 07.08.2017 р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, 03.08.2017 р. до канцелярії суду подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, вимоги скарги підтримав повністю.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №255.

Представник третьої особи в судове засідання з'явився, проти задоволення скарги заперечував.

В судове засідання представник Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві з'явилася, надала пояснення по суті скарги, проти її задоволення заперечувала.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для їх розгляду, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що оскарження дій чи бездіяльності органів Казначейства прямо не передбачена Господарським процесуальним кодексом України.

В той же час, норми Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження» пов'язують можливість виконання судового рішення не лише органом державної виконавчої служби, а й органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів боржника.

Як встановлено судом, рішенням господарського суду міста Києва від 18.10.2016 р. у справі №910/25547/14 було повернуто з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» 39131 (тридцять дев'ять тисяч сто тридцять одна) грн. 63 коп. судового збору, який сплачений згідно платіжного доручення №3068 від 17.11.2014 р.

20.03.2017 р. позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про повернення судового збору, до якої додав оригінал вказаного рішення від 18.10.2016 р., засвідчений гербовою печаткою суду.

Листом №5-08/1333-3741 від 05.04.2017 р. начальник ГУ ДКСУ у м. Києві повернув заяву та оригінал рішення позивачу без виконання у зв'язку з тим, що до вказаної заяви не було додано оригіналу саме виконавчого документу.

10.05.2017 р. позивач повторно звернувся до органу казначейської служби з відповідною заявою, на яку листом №5-08/2148-5864 від 18.05.2017 р. керівник ГУ ДКСУ у м. Києві вказував, що за відсутності ухвали про повернення судового збору, винесеної в порядку ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», виконання рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2016 р. у справі №910/25547/14 про повернення з Державного бюджету України судового збору можливе виключно на підставі наказу.

Скаржник вважає такі дії ГУ ДКСУ у м. Києві незаконними та такими, що позбавляють його можливості використовувати присуджені до стягнення судовий рішенням грошові кошти у власних потребах.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

При цьому, будь-яких виключень або делегування регулювання даних правовідносин іншим нормам законодавства Конституція України не містить.

До того ж, наведені приписи ст. 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012р. вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 р. зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З наведених приписів Конституції України та рішень Конституційного Суду України вбачається декларування законодавцем безумовного права кожного, на чию користь ухвалено судове рішення, на його виконання.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №9 від 01.11.1996 р. вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997 р., передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Агрокомплекс проти України» від 06.10.2011 р. міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення від 15.10.2009 р.).

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини «Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції».

У своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини однозначно свідчить про те, що невід'ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (надалі - «Порядок»).

Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судовими органами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 4 Порядку на органи Казначейства покладено обов'язок, зокрема, вживати заходи до виконання виконавчих документів протягом установленого строку та розглядати письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.

Відповідно до пунктів 24 та 25 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Пунктом 6 цього ж Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

За змістом ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав законної сили з 05.10.2016 р., відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Таким чином, для виконання рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2016 р. у справі №910/25547/14 в частині повернення судового збору заявник мав подати до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві заяву про виконання рішення та оригінал виконавчого документа.

В той же час, звертаючись до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві з відповідними заявами про повернення судового збору, заявником не було додано до таких заяв оригіналу виконавчого документу на виконання рішення, яким в розумінні ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є наказ.

При цьому, за відсутності виконавчого документу в силу Закону України «Про виконавче провадження», а також приписів Порядку, органи Казначейства позбавлені можливості виконати судове рішення про стягнення коштів з державного бюджету.

Пунктом 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012 р. встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Отже, доводи скаржника, викладені у поданій скарзі, визнаються судом неправомірними, а тому підстави для визнання незаконними дій Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо відмови у виконанні рішення суду у даній справі відсутні.

За таких обставин, в задоволенні скарги Приватного підприємства «Автомагістраль» на дії Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві необхідно відмовити.

В той же час суд звертає увагу заявника на те, що у випадку отримання виконавчого документу на виконання рішення господарського суду міста Києва від 18.10.2016 р. у справі №910/25547/14, він не позбавлений права повторно звернутися до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві з метою належного виконання такого рішення у встановленому чинним законодавством України порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги Приватного підприємства «Автомагістраль» на дії Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відмовити.

Головуючий суддя В.П. Босий

Судді О.А. Грєхова

С.О. Чебикіна