ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2017 р.Справа № 916/712/15-г

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді В.С. Петрова

суддів І.А. Малярчук

Ю.М. Щавинської

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від прокуратури - Радянський О.Ю.,

від позивача - Клібанська Л.І.,

від відповідачів:

1) Одеської міської ради - Чернова Г.А.,

2) ТОВ „Ленд-Строй" - не з'явився,

від третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Ленд-Строй", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним рішення міськради, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень та витребування вказаних приміщень з незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Ленд-Строй" про:

- визнання незаконним рішення Одеської міської ради № 2487-V від 05.04.2008 р. „Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації у 2008 році, приміщень першого поверху, площею 134,5 кв.м по вул. Успенській, 97, в м. Одесі;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу № 185 нежилих приміщень першого поверху № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97, в м. Одесі, укладеного 27.11.2008 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ „Ленд-Строй";

- витребування з незаконного володіння ТОВ „Ленд-Строй" нежилих приміщень першого поверху № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97, в м. Одесі.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

На виконання постанови КМУ від 05.11.1991 року № 311 „Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ „Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області" затверджено перелік державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради народних депутатів та міст обласного підпорядкування, зокрема, міста Одеса.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 р. „Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" облрадою прийнято у комунальну власність області нерухомі пам'ятки історії і культури

Рішенням Одеської обласної ради № 154-ХХIV від 24.04.2003 р. „Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" у розділі 11 додатку закріплено перелік пам'яток культурної спадщини, що належать до спільної власності територіальних громад області.

В подальшому рішенням Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006 р. було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. При цьому перелік пам'яток культурної спадщини залишений в редакції розділу 11 додатку до рішення обласної ради № 154-ХХІV від 24.04.2003 р. До вказаного переліку включено колишній будинок Дородного, який споруджений у 1825-1850-х рр., що розташований по вул. Успенській (вул. Чичеріна) 97, в м. Одесі, та який прийнято під охорону держави, як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення на підставі розпорядження представника президента України № 197 від 08.04.1993 р. Даний об'єкт також внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категорією місцевого значення.

Як зазначає прокурор, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 590 від 16.10.2003 р. територіальній громаді м. Одеси було видано свідоцтво № 030242 від 18.02.2004 р. про право власності на нежилі приміщення першого поверху № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташовані по вул. Успенській, 97, в м. Одесі.

Крім того, рішенням Одеської міської ради № 2487-V від 05.04.2008 р. зазначені нежилі приміщення внесено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році.

В свою чергу згідно вищевказаного рішення Одеської міської ради 27.11.2008 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ „Ленд-Строй" укладено договір купівлі-продажу № 185, на підставі якого було здійснено відчуження нежилих приміщень № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97, в м. Одесі, сума продажу склала 784969 грн.

Між тим, як стверджує прокурор, власником майна, відчуженого за вказаним договором купівлі-продажу, є територіальні громади сіл, селищ, міст Одеської області, управління даним майном здійснює Одеська обласна рада. Наразі прокурор зазначає, що вказаний об'єкт нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради Одеською обласною радою не передавався, повноваження щодо оформлення цього майна у комунальну власність Одеській міській раді не надавалися, а відтак у Одеської міської ради відсутні підстави для розпорядження цим майном, в тому числі його відчуження. Натомість внаслідок таких дій Одеської міської ради була порушена воля територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вищезазначеним майном.

Разом з тим прокурор послався на те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. у справі № 2-а-412/10/1522, яка є чинною, визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, у тому числі на об'єкт, розташований по вул. Успенській, 97, в м. Одесі. Також судом визнано протиправними та скасовано свідоцтва про право власності Одеської міської ради на зазначені об'єкти.

Як зазначає прокурор, договір купівлі-продажу № 185 нежилих приміщень № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97, в м. Одесі від 27.11.2008 р. має бути визнано судом недійсним, зазначене майно підлягає витребуванню від ТОВ „Ленд-Строй" та поверненню у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст області, в особі Одеської обласної ради, реєстрація права власності на дане майно за ТОВ „Ленд-Строй" підлягає скасуванню, при цьому право власності на вказане майно підлягає реєстрації за державою в особі Одеської обласної ради. Також поряд з цим підлягає визнанню незаконним рішення Одеської міської ради № 2487-V від 05.04.2008 р. „Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році, приміщень першого поверху, площею 134,5 кв.м, по вул. Успенській, 97, в м. Одесі.

Крім того, прокурор вказує, що оскільки звернення до суду із заявленим позовом стало можливим лише після визнання постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. у справі № 2-а-412/10/1522 протиправними дій виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад, сіл, міст області, визнання протиправними та скасування свідоцтв про право власності Одеської міської ради на зазначені об'єкти, відповідно строк позовної давності пропущено прокуратурою з поважних причин.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.02.2015 р. позовну заяву Заступник прокурора Одеської області прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/712/15-г, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду.

16.04.2015 року в засіданні суду представник позивача - Одеської обласної ради звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, оскільки у провадженні Вищого адміністративного суду України знаходиться справа № К/800/12970/14 за касаційною скаргою ТОВ „Валькор" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року по справі № 2-а-412/10/1522 за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", за участю третьої особи - Одеської міської ради про визнання дій протиправними, про що надано ухвалу ВАСУ від 05.05.2014 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.04.2015 р. провадження у вказаній справі № 916/712/15-г було зупинено за клопотанням позивача - Одеської обласної ради до розгляду Вищим адміністративним судом України касаційної скарги ТОВ „Валькор" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року по справі № 2-а-412/10/1522 за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", за участю третьої особи - Одеської міської ради про визнання дій протиправними. Також вказаною ухвалою суду позивача було зобов'язано повідомити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі.

На запит господарського суду від 31.03.2016 р. Одеська обласна рада своїм листом повідомила, що за результатами розгляду Вищим адміністративним судом України справи № К/800/12970/14 останню направлено на новий розгляд до Приморського районного суду міста Одеси.

Так, господарським судом Одеської області з'ясовано, що 11.02.2016 р. Вищим адміністративним судом України прийнято ухвалу, якою частково задоволено касаційну скаргу ТОВ „Валькор" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2012 року, до розгляду якої провадження у дані справі було зупинено.

З огляду на вказане, ухвалою господарського суду Одеської області від 25.04.2016 р. провадження у справі № 916/712/15-г було поновлено, при цьому з огляду на особливу складність спору вказану справу призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 25.04.2016 р. було здійснено автоматичний розподіл справи щодо визначення складу колегії суддів для розгляду справи № 916/712/15-г, внаслідок чого було визначено наступний склад колегії: головуючий суддя - Петров В.С., судді - Малярчук І.А. та Щавинська Ю.М.

Так, ухвалою господарського суду Одеської області від 02.03.2016 р. справу № 916/712/15-г прийнято до провадження колегією суддів господарського суду Одеської області у складі: головуючого судді - Петрова В.С., суддів - Малярчук І.А. і Щавинської Ю.М. та розгляд справи призначено в засіданні суду на 11.05.2016 р.

11.05.2016 року в засіданні суду представник позивача - Одеської обласної ради звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до вирішення Приморським районним судом міста Одеси пов'язаної з нею справи № 2а-412/10. В обґрунтування вказаного клопотання представник позивача вказує, що позовними вимогами по вказаній справі є визнання протиправними дій виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, серед яких значиться і спірна будівля, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 97, а також визнання протиправними та скасування свідоцтв про право власності Одеської міської ради на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, серед яких є і свідоцтво про право власності Одеської міської ради на вищевказану будівлю. Таким чином, на думку заявника, справа № 2а-412/10, яка розглядається Приморським районним судом міста Одеси, пов'язана з даною справою № 916/712/15-г.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.05.2016 р. провадження у вказаній справі № 916/712/15-г було зупинено до розгляду справи № 2-а-412/10 за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", за участю третьої особи - Одеської міської ради про визнання дій протиправними, яка розглядалась Приморським районним судом міста Одеси.

На запит господарського суду від 23.05.2017 р. Приморський районний суд м. Одеси супровідним листом від 31.05.2017 р. надіслав засвідчену копію ухвали вказаного суду від 21.12.2016 р. у справі № 2а-412/10 про закриття провадження по справі за позовом заступника прокурора міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", за участю третьої особи - Одеської міської ради, про визнання дій протиправними, із зазначенням про набрання нею законної чинності 03.01.2017 р.

З огляду на вказане, ухвалою господарського суду Одеської області від 20.06.2017 р. провадження у справі № 916/712/15-г було поновлено та розгляд справи призначено в засіданні суду на 05.07.2017 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.07.2017 р. до участі у справі № 916/712/15-г залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, також розгляд справи відкладено.

Прокурор під час розгляду справи наполягав на задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх законність та обґрунтованість, про що зазначено у письмових поясненнях у справі (а.с. 28-20 т. 2).

Позивач - Одеська обласна рада позовні вимоги прокурора підтримує, про що зазначено у наданих до суду письмових поясненнях (а.с. 1-9 т. 2).

Відповідач - Одеська міська рада проти позову прокурора заперечує з підстав спливу позовної давності для звернення прокурора до суду із заявленим позовом, про що зазначено у поданій відповідачем до суду заяві про застосування строків позовної давності (а.с. 194-196 т. 2), а також з підстав, зазначених у відзиві та письмових поясненнях (а.с. 61-75 т. 1, а.с. 170-173 т. 1). Зокрема, відповідач вказує, що на підставі Постанови КМУ від 05.11.1991 р. № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2). Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, до категорії якого віднесено, зокрема, й спірне майно. Представник відповідача зазначає, що на підставі постанови КМУ від 05.11.1991 р. № 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" та рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів згідно рішення від 11.01.1992 р. № 2 було вирішено провести приймання в комунальну власність міста Одеси державного майна відповідно до додатку № 1 та доручено відділам та управлінням від імені виконкому на підставі проведеної інвентаризації в строк до 01.02.1992 року оформити прийомо-здаточну документацію для приймання державного майна у підприємств, організацій і закладів на баланс міськвиконкому; для організації приймання державного майна у комунальну власність міста створено комісію. Так, представник відповідача вказує, що до переліку об'єктів, які підлягали передачі у комунальну власність міста та передаються в оперативне управління та розпорядження відділів та управлінь міствиконкому запропоновано прийняти, зокрема: під № 1 - державний житловий та нежитловий фонд з матеріально-технічною базою та ремонтними організаціями, пов'язаними із обслуговуванням та експлуатацією вказаних фондів; під № 35 - пам'ятки архітектури, історії та культури па території міста. З прийняттям вказаного рішення фактично складені первинні списки, за якими заплановано здійснити інвентаризацію та приймання майна за відповідним переліком. В процесі інвентаризаційно-погоджувальної роботи комісії та підготовки остаточних переліків до вказаних переліків вносились певні зміни. Також представник відповідача зазначає, що відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18 лютого 1992 року, складеного на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 року № 311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Як вказує представник відповідача, в подальшому за результатами розгляду матеріалів, які надані комісією з приймання об'єктів державного майна в комунальну власність міста відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 11.01.1992 р. № 2 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 р. № 104 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти та культури» затверджено акти приймання-перадачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями житлово-комунального господарства (додаток № 1), охорони здоров'я (додаток № 2), народної освіти (додаток № 3), культури (додаток № 4). Таким чином, на думку Одеської міської ради, розмежування державного майна України між спільною власністю територіальних громад Одеської області та власністю територіальної громади міста Одеси завершилося з моменту затвердження виконавчим комітетом народних депутатів Одеської міської ради відповідних актів приймання-передачі (06.04.1992 р.). Представник відповідача зазначає, що приватизація квартир у будинку, розташованому по вул. Успенська, 97 в м. Одесі, була проведена саме управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів (в подальшому - управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради). Отже, представник відповідача вказує, що саме органи місцевого самоврядування територіальної громади міста Одеси, здійснюючи повноваження власника майна та приймаючи відповідні рішення, спрямовані на забезпечення реалізації прав громадян міста Одеси на житло шляхом приватизації, стали учасником відповідних правовідносин як носій владних повноважень. Таким чином представник відповідача зазначає, що спірні приміщення, розташовані в об'єкті житлового фонду належного територіальній громаді м. Одеси, є самостійними об'єктом цивільно-правових і господарсько-правових відносин, який було приватизовано органом приватизації, створеним Одеською міською радою в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» шляхом викупу орендарем. При цьому представник відповідача зауважує, що Одеська обласна рада, вважаючи себе власником всієї будівлі - пам'ятки по вул. Успенська, 67 в м. Одесі, просить суд витребувати лише частину вказаної будівлі.

Відповідачем - ТОВ „Ленд-Строй" відзив на позов не надано, також представник відповідача у судові засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Проте, надіслані судом копії ухвал суду про розгляд справи повернуто до суду без вручення за закінченням терміну зберігання та з позначкою, що за вказаною адресою не зареєстровано, згідно довідки Укрпошти ф. 20 на поштовому конверті.

Як передбачено приписами ст. 64 ГПК України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Крім того, у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 зазначено, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на вищевикладене, відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Третя особа письмові пояснення по суті спору не надала, також представник третьої особи у судові засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи третя особа повідомлялась судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців

У зв'язку з вказаним справу розглянуто за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 590 від 16.10.2003 р. територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано свідоцтво № 030242 від 18.02.2004 р. про право власності на нежилі приміщення першого поверху № 501, загальною площею 134,5 кв.м, що розташовані по вул. Успенській, 97, в м. Одесі.

В подальшому рішенням Одеської міської ради від 05 квітня 2008 року № 2487-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» до вказаного переліку для викупу орендарем за грошові кошти за № 68 включено приміщення першого поверху площею 134,5 кв.м, яке знаходиться у м. Одесі по вулиці Успенській, 97.

Так, на підставі вказаного рішення Одеської міської ради 27.11.2008 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та ТОВ «Ленд-Строй» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 185, на підставі якого здійснено відчуження нежилих приміщень № 501, загальною площею 134,5 кв.м, розташованих по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97, в м. Одесі. Об'єкт купівлі-продажу оцінено у розмірі 784969,20 грн., податок на додану вартість враховано до вказаної суми та складає 130828,20 грн., згідно з висновками оцінювача про ринкову вартість об'єкта незалежної оцінки нежилих приміщень № 501, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 97 (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору право власності на об'єкти купівлі-продажу переходить до покупця з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість. Державна реєстрація здійснюється після повної оплати вартості об'єктів купівлі-продажу, що визначена у п. 1.3 цього договору, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за цим договором, та отримання покупцем акта приймання-передачі.

Між тим, як стверджує прокурор, власником майна, відчуженого за вказаним договором купівлі-продажу, є територіальні громади сіл, селищ, міст Одеської області, управління даним майном здійснює Одеська обласна рада. Наразі прокурор зазначає, що вказаний об'єкт нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради Одеською обласною радою не передавався, повноваження щодо оформлення цього майна у комунальну власність Одеській міській раді не надавалися, а відтак у Одеської міської ради відсутні підстави для розпорядження цим майном, в тому числі його відчуження. Натомість внаслідок таких дій Одеської міської ради була порушена воля територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області щодо розпорядження вищезазначеним майном.

Наразі прокурор вказує, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» Одеською обласною радою народних депутатів прийнято рішенням від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» затверджено переліки державного майна, що передавалося у власність Одеської обласної ради народних депутатів та міст обласного підпорядкування, зокрема, міста Одеса.

Відповідно до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів № 449-ХХІ від 12.05.1993 р. «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області», обласна рада прийняла нерухомі пам'ятки історії і культури у комунальну власність області.

Рішенням Одеської обласної Ради №154-ХХІV від 24.04.2003 р. «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» у розділі 11 додатку закріплено перелік пам'яток культурної спадщини, що належать до спільної власності територіальних громад області.

Рішенням Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006 р. затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада. При цьому перелік пам'яток культурної спадщини залишений в редакції розділу 11 додатку до рішення обласної ради № 154-ХХІV від 24.04.2003 р.

В тому числі до вказаного Переліку включено колишній будинок Дородного, споруджений у 1825 -1850-х роках, розташований по вул. Успенській (вул. Чичеріна), 97 в м. Одесі, який прийнято під охорону держави як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення на підставі розпорядження Представника Президента України № 197 від 08.04.1993 р. Даний об'єкт також внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категорією місцевого значення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Діяльність власника на підставі ч. 7 ст. 319 ЦК України може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 43, ч. 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунально власністю)» затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). При цьому, згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання.

Пунктом 3 зазначеної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя, і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Відповідно до цієї постанови Одеською обласною Радою народних депутатів 25 листопада 1991 року було прийнято рішення № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного значення та районів області».

Пам'ятки культурної спадщини рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ у власність міста Одеси, районів, сіл, селищ передані не були.

Всі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності (згідно з постановами Ради Міністрів УРСР, рішеннями виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів та розпорядженнями Представника Президента України в Одеській області про затвердження переліків нерухомих пам'яток історії та культури в Одеській області), в тому числі спірна будівля, були прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної Ради народних депутатів).

Правовий режим використання пам'яток культурної спадщини з 1978 року по 2000 рік визначався Законом УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії і культури».

Відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» нерухомі пам'ятки історії і культури були поділені на пам'ятки загальносоюзного, республіканського та місцевого значення. Перелік пам'яток історії і культури республіканського значення затверджувався Радою Міністрів Української РСР, а переліки пам'яток історії і культури місцевого значення затверджувалися виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 7 вказаного Закону державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснювалось, зокрема, виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

Статтею 8 Закону визначалось, що виконавчі комітети обласних Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення, встановлюють зони їх охорони, а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

В свою чергу, у статті 21 Закону було закріплено, що будинки і споруди, віднесені до пам'яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Тим самим, Законом УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії і культури» було чітко визначено повноваження саме обласних Рад народних депутатів бути розпорядником пам'яток культурної спадщини.

Наразі слід зазначити, що Представником Президента України 8 квітня 1993 року було прийнято розпорядження № 197/93 «Про додатковий перелік пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення в місті Одесі», на підставі якого будівлі, розташованій за адресою: м. Одеса, вул. Чичеріна (Успенська), 97, було надано статус пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення.

У зв'язку з необхідністю визначення системності управління пам'ятками культурної спадщини для забезпечення нормальних умов розвитку сфери охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури до кінцевого розмежування цих об'єктів між центральними органами державної влади і адміністративно-територіальними одиницями 12 травня 1993 року Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення № 449-ХХІ «Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області», відповідно до якого нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. Крім того, додатком до цього рішення затверджено перелік постанов та рішень виконкому Одеської обласної ради народних депутатів, а також розпорядження Представника Президента України в Одеській області, якими було затверджено списки нерухомих пам'яток історії та культури в Одеській області, зокрема, розпорядження представника Президента України від 8 квітня 1993 року № 197/93 «Про додатковий перелік пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення в місті Одесі».

При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Вказане вище рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ, яким нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради, неодноразово оскаржувалося прокуратурою Одеської області та Одеською міською радою.

Так, постановою господарського суду Одеської області від 25.12.2006 року у справі № 22/401-06-11665а, що набрала законної чинності згідно з ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року, в задоволенні позовних вимог за позовом Одеської міської ради до Одеської облради про визнання нечинним рішення Одеської облради від 22.09.2006 року № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» відмовлено повністю. Суд під час розгляду вказаної справи № 22/401-06-11665А дійшов висновку, що пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися. Зокрема, судом встановлено, що на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ «Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області» обласна Рада народних депутатів прийняла у комунальну власність обласної Ради народних депутатів пам'ятки історії і культури. Таким чином, господарським судом вже було встановлено, що нерухомі пам'ятки історії і культури є спільною власністю територіальних громад області в особі Одеської обласної ради.

При цьому матеріали справи не містять інформації про те, що зазначене судове рішення скасовано, і відповідно при розгляді даної справи є преюдиціальним.

У відзиві на позов Одеська міська рада посилається на те, що згідно з актом приймання-передачі державного майна до комунальної власності міста Одеси за галуззю «Житлово-комунальне господарство» від 18 лютого 1992 року обласне управління житлово-комунального господарства Одеського облвиконкому передало, а управління житлово- комунального господарства Одеського міськвиконкому прийняло державне майно згідно з переліком. Даний акт приймання-передачі затверджений рішенням виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів від 06 квітня 1992 року № 104 «Про прийом до комунальної власності міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти і культури». До вказаного акту приймання-передачі додається ряд переліків, наприклад, Перелік житлово-комунальних підприємств, установ та організацій, розташованих на території міста Одеси за станом на 01 січня 1992 року, які передаються в комунальну власність Одеської міської ради; Перелік готелів і філіалів Одеського виробничого об'єднання готельного господарства; Перелік і адреси об'єктів комунального автотранспортного підприємства 152801; Перелік пляжів ДО «Відпочинок» та інше. Проте, у жодному з цих переліків не значиться будівля, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Успенська (Чичеріна), 97.

Проте, вказаний акт прийому передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси не може бути доказом переходу права власності на спірну будівлю від Одеської обласної ради до Одеської міської ради, оскільки, по-перше, безпосередньо акт прийому-передачі не є цивільно-правовою угодою, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; по-друге, особи, що підписали акт приймання-передачі, не мають документів, що засвідчували б їх повноваження та право діяти від імені територіальної громади чи відповідної ради, тому акт приймання-передачі не створює відповідних правових наслідків.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991р № 311 вказано, що розмежування майна між власністю областей, міст обласного підпорядкування провадиться облвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих рад народних депутатів.

Тобто, відповідно до цієї норми, для передачі спірної будівлі із власності Одеської обласної ради до власності Одеської міської ради необхідна була наявність рішення виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів про передачу спірної будівлі у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність та, відповідно, акт, підписаний уповноваженими особами виконкому Одеської міської ради та виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів, про приймання-передачу спірної будівлі.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" права суб'єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради.

Одеською міською радою не надано рішення Одеської обласної ради або виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів про передачу будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 97, у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність - єдиних повноважних органів по передачі та прийманню державної власності відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991р. № 311 та Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні".

Розпорядження майном згідно з частиною 1 статті 4 Закону України „Про власність" від 7 лютого 1991 року, який діяв на той момент, є виключним правом власника. Отже, право розпоряджатися спірною будівлею належить лише суб'єкту права комунальної власності - Одеській обласній раді.

При цьому Одеська міська рада здійснює повноваження управління виключно щодо тих об'єктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси. Відтак, Одеська міська рада не наділена повноваженнями управляти об'єктами комунальної власності інших міст, сіл, селищ, а також об'єктами їхньої спільної власності.

Всупереч наведеному вище виконкомом Одеської міської ради 18 лютого 2004 року було видано свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради № 030242 на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 134,5 кв.м, яке знаходиться у місті Одесі по вул. Успенській, 97. Оскільки вказаний об'єкт нерухомості належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради, то відповідно Одеська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження об'єктами спільної власності територіальних громад області. Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43, частини 4 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад.

Таким чином, приймаючи дане рішення, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй Законом повноважень, тому воно є незаконним.

Наразі судом з'ясовано, що 25 червня 2014 року Одеською міською радою прийнято ініціативне рішення № 4818-VІ «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси», яким вирішено надати згоду на прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси, згідно з додатком. Будівля, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 97, яка є предметом судового спору, також включена у даний додаток.

Пунктами 3 та 4 згаданого рішення Одеської міської ради комісії з приймання-передачі нерухомих об'єктів після отримання відповідного рішення Одеської обласної ради щодо передачі нерухомих об'єктів, що знаходяться на території міста Одеси, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси доручено здійснити заходи щодо прийняття вказаних об'єктів від Одеської обласної ради за актом приймання-передачі. Після підписання акта приймання-передачі нерухомих об'єктів, зазначених у додатку до рішення, та затвердження його відповідним рішенням Одеської міської ради про прийняття вказаних нерухомих об'єктів до комунальної власності територіальної громади міста Одеси департаменту комунальної власності Одеської міської ради спільно з юридичним департаментом Одеської міської ради доручено здійснити заходи щодо реєстрації права комунальної власності на ці об'єкти за територіальною громадою міста Одеси.

Однак, вказане рішення Одеської міської ради не свідчить про правомірність набуття територіальною громадою міста Одеси у власність спірного об'єкту нерухомості за відсутності волі дійсного власника цього майна. Більш того, прийняття вказаного рішення Одеською міською радою свідчить про те, що спірний об'єкт нерухомості, який є пам'ятками культурної спадщини місцевого значення, не належав до власності територіальної громади міста Одеси.

Відповідно ч. 2 п.10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні і області ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, переданого їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

До того ж слід зазначити, що 26 березня 1991 року Постановою Верховної Ради Української РСР введено в дію Закон Української РСР „Про власність".

Стаття 2 зазначеного Закону визначала, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

При цьому Закон у ст. 31 до державної власності в Україні відносив загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). Суб'єктами права комунальної власності визначалися адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об'єктами права комунальної власності Законом було визначено майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства, майно підприємств та інше.

З урахуванням зазначеного, 12 травня 1993 року Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення № 449-ХХІ „Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області", відповідно до якого нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. Враховуючи діючий на момент прийняття цього рішення Закон Української РСР „Про власність", обласна рада своїм рішенням не змінила форму власності на об'єкти культурної спадщини.

Аналіз вищезазначених нормативних актів дозволяє зробити висновок про те, що до прийняття Конституції України у 1996 році та Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" у 1997 році комунальна власність відносилась до державної власності. Після прийняття зазначених нормативно-правових актів комунальна власність перестала бути державною та була визначена як самостійна форма власності.

З огляду на усе вищевикладене, суд доходить до висновку про неправомірність відчуження Одеською міською радою на користь ТОВ „Ленд-Строй" за оспорюваним договором спірного приміщення, оскільки таке відчуження здійснено особою, яка не є власником цього приміщення. Адже, як встановлено судом, доказів, які б засвідчували добровільну відмову власника в особі позивача від спірного приміщення, або доказів наявності правових підстав для набуття Одеською міською радою такого права власності матеріали справи не містять. Таким чином, суд доходить до висновку про те, що Одеська міська рада перевищила свої повноваження щодо володіння, користування і розпорядження спірним приміщенням, яке відносило до державної власності.

Інші доводи відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вказаних висновків суду щодо неправомірності оформлення Одеською міською радою права власності на спірне приміщення за територіальною громадою міста Одеси.

Відтак, суд погоджується з доводами прокурора та позивача про те, що Одеська міська рада, укладаючи спірний договір, не мала жодних повноважень на володіння, користування і розпорядження спірного приміщення, а тому розпорядилася самовільно і незаконно ним всупереч приписам діючого на той момент законодавства.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такі положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на відсутність у Одеської міської ради повноважень щодо розпорядження спірним приміщенням, суд вважає правомірними вимоги прокурора та позивача.

Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однак, враховуючи заяву відповідача - Одеської міської ради стосовно пропуску прокурором та позивачем строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями частини першої статті 261 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Між тим, як вказано Верховним судом України в постанові від 16.09.2015 р. № 6-68цс15, яка є обов'язковою для господарського суду, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

При цьому відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Щодо обізнаності Одеської обласної ради про оспорювані рішення Одеської міської ради № 2487-V від 05.04.2008 р. та договір № 185 від 27.11.2008 р. купівлі-продажу нежилих приміщень першого поверху № 501, слід зазначити, що позивач міг і повинен був дізнатися про порушене право у разі належного виконання своїх обов'язків, передбачених законом. Адже згідно положень ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа не тільки довідалася, а й могла довідатися про порушення свого права

Спірний об'єкт нерухомості мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв'язку з чим будь-які дії щодо зміни власника цього майна є неправомірними, відповідно права позивача, який не надавав згоди на відчуження спірного майна, було порушено саме під час зміни власника у 2004 році.

Так, відповідачем - Одеською міською радою право власності на спірне приміщення було зареєстровано 17.05.2005 р. згідно свідоцтва про право власності на нежилі приміщення № 501 від 18 лютого 2004 року № 030242, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення Виконкому Одеської міської ради від 16.10.2003 р. № 590.

В подальшому право власності на спірне приміщення було зареєстровано 29.10.2010 р. за ТОВ „Ленд-Строй" на підставі спірного договору купівлі-продажу від 27.11.2008 р.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2014 р. у справі № 5002-29/2719-2011, якщо позивач виконує у встановленому порядку функції з управління майном, що перебуває у державній власності, то, виконуючи свої функції, повинен був дізнатись про оспорюваний правочин одразу після його укладення.

Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову Одеська обласна рада не вживала заходів, спрямованих на повернення спірного майна.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради прокурор заявив клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Одеська обласна рада, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушувала, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надала.

При цьому, за ствердженнями прокурора, звернення до суду з даною позовною заявою стало можливим лише після визнання постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 р. у справі №2-а-412/10/1522 протиправними дій виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, визнання протиправними та скасування свідоцтв про право власності Одеської міської ради на зазначені об'єкти. Таким чином прокурор зазначив, що строк позовної давності пропущено органами прокуратури з поважних причин.

Однак, вказані доводи прокурора суд вважає необґрунтованими з огляду на відсутність належних доказів існування неможливості звернення до суду за захистом порушених прав позивача до 2012 року.

В силу положень ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності можуть бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності може вважатися причина існування якої зумовлено факторами об'єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких причин у даному випадку суд не вбачає.

Поряд з цим слід зазначити, що ані прокурором, ані позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності.

Щодо заявленого прокурором у позовній заяві клопотання про поновлення строків позовної давності суд зазначає наступне.

Дія положень закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави, зокрема в особі Одеської обласної ради. Закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Сплив загального строку позовної давності до пред'явлення позову, відсутність клопотання позивача про поновлення такого строку, а також заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.

Положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Одеської обласної ради, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 р. № 3-455гс17.

Так, слід зазначити, що відповідне клопотання про поновлення строку позовної давності з боку позивача - Одеської обласної ради, в особі якої прокурором пред'явлено позов в інтересах держави, не заявлялось.

Враховуючи усі вищенаведені обставини та з огляду сплив позовної давності для звернення прокурора із заявленим позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради та пропуск строку позовної давності без поважних причин, суд вважає, що позовні вимоги прокурора про визнання незаконним рішення міськради, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень та витребування вказаних приміщень з незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат по даній справі господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Порядок сплати та розмір судового збору визначені Законом України від 08.07.2011 р. „Про судовий збір" (зі змінами і доповненнями). Порядок сплати та розмір судового збору визначені Законом України „Про судовий збір" від 08.07.2011 р. (зі змінами і доповненнями). Так, згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент звернення прокурора із заявленим позовом до суду) ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка становить 1 розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому подана відповідна заява.

Також Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", що набув чинності з 01.09.2015 р. викладено у новій редакції статтю 5 Закону України "Про судовий збір" ("Пільги щодо сплати судового збору"), згідно з якою було позбавлено пільг щодо сплати судового збору органи прокуратури.

Як зазначено в п. 3.7 Постанови Пленуму ВГСУ № 7 від 21.02.2013 р. „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змін. та доповн.), якщо платник судового збору був звільнений від обов'язку сплачувати судовий збір (до 01.09.2015), то у випадку подання зазначених скарг та заяв після зазначеної дати розмір судового збору визначається залежно від ставки судового збору, яку мав би сплатити платник до 01.09.2015 р. за відсутності у нього пільги щодо сплати такого збору.

При цьому за змістом п. 2.11. вказаної Постанови Пленуму ВГСУ № 7, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

З огляду на те, що Законом України „ Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 1218 грн., відповідно за подану прокурором у 2015 році позовну заяву немайнового характеру розмір судового збору становив 3654 грн. (1218 грн.х3).

При цьому згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом (п. 4.7 Постанови Пленуму ВГСУ № 7 від 21.02.2013 р.).

З огляду на те, що у задоволенні позову прокурора, пред'явленого в інтересах держави в особі Одеської обласної ради, відмовлено з підстав пропуску останніми строку позовної давності для звернення до суду, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору до державного бюджету покладаються на вказаного позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Одеської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю „Ленд-Строй", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління культури, національностей, релігій та охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, про визнання незаконним рішення міськради, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень та витребування вказаних приміщень з незаконного володіння відмовити.

2. Стягнути з Одеської обласної ради (65032, м. Одеса, просп. Шевченка, 4; ) до державного бюджету (ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 3654/три тисячі шістсот п'ятдесят чотири/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 14 серпня 2017 р.

Головуючий суддя В.С. Петров

Суддя І.А. Малярчук

Суддя Ю.М. Щавинська