ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.08.2017 Справа № 904/6865/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рантьє", м. Київ

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Дистриб'юшн", м. Дніпро Дніпропетровської області

відповідача 2: Приватного підприємства "Файні корми", м.Дніпро

про визнання договору поруки №б/н від 28.03.2017 недійсним

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача-1: ОСОБА_2, наказ №1-к від 16.04.2016, директор

Від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рантьє" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним договору поруки №б/н від 28.03.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Дистриб'юшн" та Приватним підприємством "Файні Корми".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір поруки №б/н від 28.03.2017 укладений між відповідачами з метою змінити підсудність справи при зверненні до суду з вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Дистриб'юшн" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рантьє" за договором поставки № 30/03-16 від 30.03.2016. Зважаючи на відсутність волевиявлення позивача на укладення договору поруки, позивач вважає, що спірний договір не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Ухвалою суду від 26.06.2017 року порушено провадження, розгляд справи призначений на 11.07.2017.

Відповідач-1, згідно відзиву, заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивач не довів, яким чином оспорюваний договір поруки порушує (зачіпає) його права та інтереси, а тому факт відсутності порушеного права позивача є підставою для прийняття рішення судом про відмову у позові. Також у відповідності до приписів ст.ст. 553, 626 Цивільного кодексу України не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Позивачем надані додаткові пояснення де останній звертає увагу суду на встановлене законом право поручителя отримати від боржника оплату за надані йому послуги (ст. 558 Цивільного кодексу України), для чого необхідною є домовленість між боржником і поручителем. Зазначена норма наділяє боржника додатковим обов'язком. Таким чином, оспорюваний договір поруки встановлює права та обов'язки, у тому числі для боржника, який не є стороною договору. Відповідачі не надали у матеріали справи доказів отримання від позивача згоди на покладення на нього відповідних обов'язків, що виникли при укладені спірного договору поруки.

Представник відповідача 2 до судового засідання не з'явився, не надав відзив та витребувані судом документи, був належним чином повідомлений про час слухання справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

31.07.17 позивач подав клопотання про відкладення судового засідання, призначене на 01.08.17.

Ухвалою суду від 11.08.2017 року розгляд справи відкладений до 01.08.2017 року.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 01.08.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Дистриб'юшн" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рантьє" (покупець) 30.03.2016 року було укладено договір поставки №30/03-16. Згідно умов даного договору постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити товар у кількості, за номенклатурою, ціною, строками та умовами поставки відповідно умовам даного Договору на підставі специфікації та/або накладних, які є невід'ємними частинами даного договору. Відповідно до п.3.1. Договору оплата за товар здійснюється покупцем на умовах визначених у специфікаціях. Згідно п.9.1 Договору даний договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2016 року, але у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами своїх зобов'язань до даному Договору.

28.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Дистриб'юшн" (кредитор) та Приватним підприємством "Файні корми" (поручитель) укладено договір поруки, згідно умов якого відповідач 2 (поручитель) зобов'язався частково відповідати перед відповідачем 1 (кредитором) за виконання зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Рантьє" (в подальшому боржник) по договору поставки №30/03-16 від 30.03.2016 року (основний договір), укладеному між кредитором та боржником. Предметом вищезазначеного основного договору є постачання висівок у кількості вказаній в рахунках фактурах та видаткових накладних (п.2.2. Договору). Відповідно до п.3.1 Договору відповідальність поручителя перед кредитором включає, зобов'язання здійснити поставку товару за основним договором (основне зобов'язання); зобов'язання відшкодувати кредитору шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов'язання (зобов'язання з відшкодування шкоди); зобов'язання сплатити кредитору неустойку за порушення основного зобов'язання боржником (зобов'язання зі сплати неустойки; зобов'язання сплатити кредитору проценти за користування чужими грошовими коштами за невиконання основного зобов'язання. Згідно п.4.1, 6.1 Договору поруки поручитель зобов'язався виконати за боржника зобов'язання останнього перед кредитором на умовах, в порядку та строки, визначені в Основному договорі. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язань по основному договору.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору поруки, оскільки боржник не надавав згоди на укладення такого договору, а тому договір поруки не відповідає вимогам ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Частинами 1 - 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зі змісту ст. 553 Цивільного кодексу України вбачається, що договір поруки за своєю правовою природою є двостороннім правочином, метою укладення якого є забезпечення поручителем належного виконання боржником основного зобов'язання без будь-якої передачі прав та обов'язків сторін основного зобов'язання поручителю.

В п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 зазначено, що у вирішеній спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами ст. ст. 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

В постанові від 20.02.2012 року у справі № 6-51цс11 Верховний Суд України дійшов висновку, що згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У підпункті 2.10 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує оспорюваний правочин.

При цьому, позивачем в позовній заяві не зазначено та не обґрунтовано, в чому, власне, полягає порушення його прав і охоронюваних законом інтересів у зв'язку з укладенням між відповідачами у справі Договору поруки.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що для укладення договору поруки достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя, а позивачем не обґрунтовано, які його права та інтереси порушені укладенням відповідачами спірного договору та не зазначено, яким чином визнання недійсним такого договору сприятиме їх відновленню суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом відхилено, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами неможливість представника прибути у судове засідання. При цьому позивач як юридична особа не позбавлений був можливості забезпечити явку іншого представника, а також мав можливість у наданні суду своїх пояснень та на їх підтвердження доказів.

Відповідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 07.08.2017

Суддя ОСОБА_3