ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 серпня 2017 р. Справа № 902/557/17

Господарський суд Вінницької області у складі: Нешик О.С., при секретарі судового засідання Павловій Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2, м.Вінниця

до комунального підприємства "Ямпільська дирекція кіномережі", м.Ямпіль Вінницької області

про визнання договору оренди недійсним

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_3 (довіреність № 289 від 17.03.2017 р.);

відповідача Кінзерська Л.В.(керівник, паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ямпільським РВУ МВС України у Вінницькій області 18.09.1996 р.)

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_2 звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом до комунального підприємства "Ямпільська дирекція кіномережі" про визнання договору "Оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району" б/н від 01.01.2014 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна від імені ОСОБА_2 підписано невідомою особою, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. Крім того, позивач вказує, що згідно із ч.2 ст.793, ст.794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений строком на 3 роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Також ФОП ОСОБА_2 зазначає про відсутність акту прийому-передачі орендованого майна, який є невід'ємною частиною договору оренди.

Посилаючись на вказані обставини та приписи ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, ст.ст. 12, 83 ГПК України позивач просить договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна від 01.01.2014 визнати недійсним.

Ухвалою суду від 07.06.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 18.07.2017.

З метою забезпечення реалізації прав, наданих учасникам процесу Господарським процесуальним кодексом України, зокрема, на участь в судових засіданнях, на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень ухвалою суду від 18.07.2017 розгляд справи відкладено до 03.08.2017.

В судовому засіданні (03.08.2017) представник позивача заявлений позов підтримала в повному обсязі; просила суд його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, посилаючись на мотиви, наведені у відзиві на позовну заяву б/н від 31.07.2017 (вх. канц. №06-52/7679/17) в якому, зокрема, зазначено, що, можливо, позивач підписала оспорюваний договір не тим підписом (не тим нахилом, не за тією формою, тощо), яким зазвичай остання підписується, однак це не свідчить, що вона його не підписувала. Водночас, почеркознавчою експертизою встановлено, що ОСОБА_2 до договору від 01.01.2014 особисто підписано додаткову угоду №1 від 01.12.2014, відповідно до якої пункт 10.1 розділу Х основного договору викладено в наступній редакції: "Цей договір укладено сторонами на 11 місяців, що діє з 02.12.2014 по 01.11.2015 включно".

Окрім того, оцінка договору оренди від 01.01.2014 надана судом при розгляді справи №902/764/16 (постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 28.04.2017).

Також відповідач вказує, що висновок почеркознавчої експертизи, на який посилається позивач, не може слугувати доказом у даній справі, оскільки дана експертиза була проведена в рамках іншої справи.

Крім того, відповідач посилаючи на обставини викладені в заяві від 03.08.2017 (вх. канц. №06-52/7781/17 від 03.08.2017) просить суд до вимог позивача застосувати строк позовної давності, зазначаючи що посилання позивача у позові на те, що строк позовної давності слід рахувати з моменту отримання висновку судової почеркознавчої експертизи є необґрунтованим та не є таким, що переривають її перебіг.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

На підставі заяви ФОП ОСОБА_2 від 01.10.2006 між сторонами 01 жовтня 2006 року підписаний договір оренди, згідно якого позивачу (орендарю) передано в оренду приміщення, розміром 114 кв.м, "для використання під кафе-магазин" на строк до 01.10.2016 року (п.п. 1.1, 4.2).

01.01.2011 року стосовно зазначеного предмету оренди сторони уклали новий договір "Оренди будівлі, споруди (іншого об'єкту нерухомості)", яким визначили, що строк оренди становить три роки (п.4.1).

Заявою від 01.10.2013 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до комунального підприємства "Ямпільська дирекція кіномереж" з клопотанням про продовження строку дії договору оренди приміщення, площею 114 кв.м, що знаходиться в будівлі кінотеатру "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: АДРЕСА_1 строком на 10 років.

За твердженням відповідача на підставі зазначеної заяви позивачки 01.01.2014 між сторонами був підписаний договір "Оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району" б/н від 01.01.2014, дійсність якого оспорює ФОП ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ФОП ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуваний договір оренди від її імені підписано невідомою особою, на підтвердження чого надає висновок судової почеркознавчої експертизи №2844/2845/16-21 від 29.11.2016, проведеної у справі №902/764/16.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України).

Положеннями ч.ч. 1-3 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вже зазначено вище позивач вважає, що договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна б/н від 01.01.2014 є недійсним в силу вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки його укладено без відповідного волевиявлення учасника даного договору, зокрема, даний договір зі сторони орендаря підписано невстановленою особою.

На підтвердження зазначеного, позивач посилається на висновок експертизи №2844/2845/16-21 від 29.11.0216, проведеної в ході розгляду справи №902/764/16, згідно із яким підпис від імені ОСОБА_2 у графі "орендар" на оригіналі договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району від 01.01.2014 виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

В той же час, в матеріалах справи міститься додаткова угода №1 від 01.12.2014 року до договору "Оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району" від 01.01.2014, якою п.10.1 розділу Х договору оренди від 01.01.2014 викладено в наступній редакції: "Цей договір укладено сторонами на 11 місяців, що діє з 02.12.2014 по 01.11.2015 включно".

Як слідує з вищевказаного висновку експерта №2844/2845/16-21 від 29.11.0216 підпис від імені ОСОБА_2 на оригіналі додаткової угоди №1 від 01.12.2014 до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району від 01.01.2014 виконаний самою ОСОБА_2.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 з поміж іншого зазначено, що доказами схвалення правочину можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Підписавши додаткову угоду №1 від 01.12.2014 року ОСОБА_2 визнала факт існування між сторонами правовідносин за договором "Оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що є об'єктом права спільної власності територіальних громад Ямпільського району" від 01.01.2014. Додатковими доказами зазначеного є також заяви ФОП ОСОБА_2, адресовані директору Ямпільської дирекції кіномереж Калині О.Г. та голові Ямпільської районної державної адміністрації від 01.10.2013, якими позивач просить надати дозвіл на "...продовження оренди ... на десять років".

З наведених обставин суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 своїми діями схвалила правочин, що оформлений договором оренди від 01.01.2014.

Отже, не зважаючи на те, що договір від імені позивача підписано невстановленою особою, сторони, зокрема, і остання своїми наступними конклюдентними діями, підписавши додаткову угоду № 1 від 01.12.2014 до договору, схвалили вказаний правочин, вчинивши дії щодо продовження орендних правовідносин.

Факт схвалення правочину встановлений також постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.04.2017, ухваленою при розгляді справи №902/764/17 за позовом комунального підприємства "Ямпільська дирекція кіномережі" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 114469 грн 70 коп. заборгованості по орендній платі за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна б/н від 01.01.2014.

Так, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доказами схвалення правочину, оформленого договором оренди від 01.01.2014, є факти сплати ФОП ОСОБА_2 орендної плати за листопад - грудень 2014 та підписання останньою додаткової угоди до договору №1 від 01.12.2014 (стор. 6, 7 постанови від 28.04.2017)).

Вказана постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 28.04.2017 згідно із приписами ч.3 ст.105 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, набрала законної сили 28.04.2017. Докази скасування чи зміни її в касаційному порядку на момент прийняття рішення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Таким чином, обставини, встановлені у постановою Рівненського апеляційного господарського суду Вінницької області від 28.04.2017 у справі №902/764/17 стосовно схвалення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна б/н від 01.01.2014, в силу вимог частини 3 статті 35 ГПК України, мають преюдиційне значення для даної справи.

З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у справі №902/557/17.

Приймаючи рішення судом не береться до уваги заява відповідача про застосування строків позовної від 03.08.2017 (вх. канц. суду №06-52/7781/17 від 03.08.2017), оскільки остання застосовується судом лише при наявності доведеності позивачем порушеного права особи.

Крім того, залишаються поза увагою посилання позивача щодо відсутності акту прийому-передачі орендованого майна, який, як вказує остання, є невід'ємною частиною договору оренди, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами, за своєю суттю, є пролонгацією орендних правовідносин сторін на підставі договору від 01.10.2006, за результатами підписання якого ними було складено акт прийому-передачі орендованого майна. Докази складання акту прийому-передачі орендованого майна, відповідно до якого орендарем поверталося орендодавцю майно в матеріалах справи відсутні. А відтак орендоване майно згідно договору 2006 фактично не вибувало з користування орендаря, з огляду на що між сторонами не складався акт прийому-передачі майна згідно договору від 01.01.2014.

У відповідності до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 09 серпня 2017 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи