РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2017Справа № 910/8440/17

За позовом Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

про визнання недійсною додаткової угоди, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Пегза К.К. (представник за довіреністю від 11.05.2017р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Окко-Бізнес Контракт" звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 29.12.2016р. до Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016р., укладеної з Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.12.2016р. між сторонами було підписано Додаткову Угоду № 1 до Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016р., якою, зокрема, продовжено термін дії даного договору до 31.03.2017р. За твердженням позивача, укладаючи угоду сторони порушили встановлений законом порядок внесення змін до договору, а отже існують підстави для визнання правочину про внесення змін до договору недійсним.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на дотримання встановленого законом порядку при продовженні строку дії договору та позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, не зазначено які саме порушення закону були допущені відповідачем та в чому полягає вина останнього при укладенні оскаржуваного правочину.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 27.06.2017р.

В судовому засіданні 27.06.2017р. судом оголошено перерву до 11.07.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2017р. розгляд справи відкладено до 25.07.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017р. продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи до 08.08.2017р.

В судове засідання 08.08.2017р. представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 08 серпня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) було укладено Договір поставки №ЦЗВ-14-03616-01 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язувався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому "товар", найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Відповідно до п. 2.3. Договору сторони планують за цим договором поставити товар на суму 140 976 740,00 грн., крім того ПДВ 20% - 28 195 348,00 грн., на загальну суму 169 172 088,00 грн.

29.12.2016р. сторони підписали Додаткову Угоду № 1 до Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016р. (далі - додаткова угода №1), якою, зокрема, внесли зміни до п.12.2. Договору.

Відповідно до п. 4. Додаткової угоди №1 викладено п. 12.2. Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016р. в наступній редакції: "Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017р., а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання".

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що додаткова угода №1 є недійсною, виходячи з наступного.

Згідно з умовами додаткової угоди №1, продовження строку дії вищеназваного договору та внесення низки змін до тексту цього договору зумовлюються рішенням засідання тендерного комітету філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" №83/16 від 29.12.2016р.

Позивач зазначає, що станом на дату прийняття тендерним комітетом рішення про продовження строку дії Договору (29.12.2016р.), зобов'язання постачальника були виконані у повному обсязі, а процедура закупівлі завершилася.

За твердженнями позивача, для забезпечення потреб у дизельному паливі з прогнозованим строком виникнення на початку 2017р. замовник мав право або продовжити строк дію договору на обґрунтований для задоволення таких потреб строк або розпочати у 2016р. нові процедури закупівлі, натомість замовником обрано одночасно два способи та на дату прийняття рішення про продовження строку дії Договору відповідачем розпочато 8 процедур закупівлі дизельного палива, кінцевим строком укладення яких є лютий 2017р., що на думку позивача, свідчить, що станом на лютий 2017р. підстави для поставки дизельного палива будуть забезпечені.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, рішення про внесення змін до договору є незаконним, а додаткова угода №1 - недійсною, у зв'язку з недодержання сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та вказує на дотримання встановленого законом порядку при продовженні строку дії договору, а також на те, що позивачем на обґрунтовано в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, не зазначено які саме порушення закону були допущені відповідачем та в чому полягає вина останнього при укладенні оскаржуваного правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами укладено договір поставки.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Пункт 7 статті 180 ГК України визначає, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Стаття 631 ЦК України встановлює строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зі змісту Додаткової угоди № 1 вбачається, що вона підписана обома сторонами та скріплена їхніми печатками, що свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в ній умов та змісту угоди в цілому.

Відповідно до ст. ст. 653, 654 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Так, позивач стверджує, що рішення тендерного комітету філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" №83/16 від 29.12.2016р. є незаконним, а додаткова угода №1 від 29.12.2016 - недійсною, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку, обґрунтовуючи це тим, що на дату прийняття тендерним комітетом рішення про продовження строку дії Договору, зобов'язання постачальника були виконані у повному обсязі, а процедура закупівлі завершилася.

За твердженнями позивача, для забезпечення потреб у дизельному паливі з прогнозованим строком виникнення на початку 2017р. замовник мав право або продовжити строк дію договору на обґрунтований для задоволення таких потреб строк або розпочати у 2016р. нові процедури закупівлі, натомість замовником обрано одночасно два способи та на дату прийняття рішення про продовження строку дії Договору відповідачем розпочато 8 процедур закупівлі дизельного палива, кінцевим строком укладення яких є лютий 2017р., що на думку позивача, свідчить, що станом на лютий 2017р. підстави для поставки дизельного палива будуть забезпечені.

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі - не пізніш як за 20 робочих днів до дня розкриття пропозицій конкурсних торгів або кваліфікаційних пропозицій, якщо цим Законом для окремих процедур закупівлі не встановлено інший строк.

У відповідності до порядку, встановленого Закону України "Про здійснення державних закупівель", оголошення про проведення процедури закупівлі було розміщене на веб-порталі Уповноваженого органу 27.01.2016р. за № 019670 у ВДЗ № 17 (копія оголошення міститься в матеріалах справи).

В подальшому за результатами проведення процедури закупівлі Філією "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" було акцептовано пропозицію позивача та 20.10.2016р. між сторонами було укладено договір поставки.

Згідно із п. п. 12.2., 12.7. Договору поставки термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016. Всі доповнення та зміни до даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Відповідно до ч. 6 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

25.12.2015р. Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про публічні закупівлі" за № 922-УІІІ, який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

На підставі Закону України "Про публічні закупівлі", 01.08.2016 для всіх замовників Закон України "Про здійснення державних закупівель" втратив чинність.

Відповідно до п. 7 Розділу IX "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про публічні закупівлі" процедури закупівель товарів, робіт та послуг розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку що діяв до введення в дію цього Закону.

З цього слідує, що на замовника у відповідності до п. 7 Розділу ІХ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" покладається і обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівлі що були розпочаті до введення в дію зазначеного Закону, дотримуватись порядку встановленого Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 36 закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

У зв'язку із цим, на підставі ст. 654 Цивільного кодексу України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" та ч. 5 ст. 36 закону України "Про публічні закупівлі" між Філією "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" та позивачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, якою термін дії договору було продовжено на строк до 31.03.2017р.

При цьому, в матеріалах справи міститься лист-відповідь позивача вих. № 1804 від 26.12.2016р., яким останній надав згоду відповідачу на підписання додаткової угоди про збільшення суми та пролонгацію Договору поставки №ЦЗВ-14-03616-01 від 20.10.2016р. у відповідності до ч. 5 ст. 36 закону України "Про публічні закупівлі".

З системного аналізу норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, початком процедури закупівлі є оприлюднення (опублікування) інформації про закупівлю на веб-порталі Уповноваженого органу, а завершальним етапом - є укладання договору, і результати виконання якого в обов'язковому порядку публікується інформація на веб-порталі Уповноваженого органу.

Згідно із ст. 10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" перелік інформації про закупівлю, яка має оприлюднюватись на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, серед якої, зокрема, інформація про виконання договору - протягом трьох днів з дня закінчення строку дії договору, виконання договору або його розірвання.

Тобто, опублікування відповідачем інформації про виконання договору поставки у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, виникли за результатом проведення процедури, після якої у сторін вже не виникають нових прав та обов'язки за договором.

У відповідності до ст. 11 Закону "Про публічні закупівлі" передбачені повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

Згідно із Законом України "Про здійснення державних закупівель" на комітет з конкурсних торгів покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету.

Таким чином, як Законом України "Про публічні закупівлі", так і Законом України "Про здійснення державних закупівель" до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі.

Отже, спеціальним законодавством України не передбачена необхідність у додатковому погодженні можливості внесення змін до договору поставки, оформленому протоколом від №83/16 від 29.12.2016р. засідання тендерного комітету Філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", а тому, є виключно правом замовника, яке останній має право реалізовувати на власний розсуд.

Аналізуючи зазначені положення, суд прийшов до висновку, що додаткова угода №1 як невід'ємна частина договору поставки підлягала оформленню в тій самій формі, що і договір поставки, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014.

Сторони, при прийнятті рішення про погодження укладання Додаткової угоди № 1 до Договору поставки щодо продовження строку дії договору, правомірно керувалися положеннями ЦК України, ГК України з урахуванням особливостей, передбачених нормами ч. 6 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (оскільки, процедура закупівлі була розпочата до введення в дію Закону про публічні закупівлі).

Відтак, твердження позивача про виникнення сумнівів у реальності існування нагальної потреби ПАТ "Укрзалізниця у дизельному паливі на початку 2017 року як підстави для продовження строку дії договору є безпідставним, та такими, що протирічать діям самого позивача та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленості сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, 29.12.2016р. сторони домовилися укласти додаткову угоду № 1, якою було включено до договору поставки Специфікацію № 2 на суму 28 181 250,33 грн., тобто в межах 20 % від суми, визначеної в договорі поставки, крім того ПДВ 20 % - 5 636 250,07 грн., на загальну суму 33 817 500,40 грн. та продовжити дію договору поставки до 31.03.2017р.

З цього слідує, що позивач не мав жодних заперечень та застережень із приводу законності та правомірності дій замовника в особі Філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" щодо продовження строку дії договору поставки.

Враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України "Про здійснення державних закупівель" (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (27.01.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, то подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель".

В свою чергу, ст. 41 Законом України "Про здійснення державних закупівель" передбачає, що договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

При підписанні оспорюваної додаткової угоди до договору сторони були вільними в її укладенні та визначені її умов. Умови оспорюваного правочину не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Наявність передбачених законом підстав для визнання додаткової угоди № 1 недійсною позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірної угоди.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірна угода не суперечить положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, підстави для визнання її недійсною у суду відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 1 600,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.08.2017р.

Суддя С.М. Морозов