ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2017р. Справа № 914/1013/17

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Буделектрокабель», м.Київ

до відповідача: Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро», м.Львів

про: стягнення заборгованості. Ціна позову 184 992,31 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участю представників :

від позивача: не з»явився;

від відповідача: не з»явився.

Суть спору: 24 травня 2017 року на розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Буделектрокабель», м.Київ, до відповідача, Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро», м.Львів про стягнення заборгованості в сумі 184 992,31 грн., з якої : 168 343,61 грн. - сума неповернутих коштів; 2704,54 грн. 3% річних; 13944,16 грн. - інфляційне збільшення суми боргу.

Позивач просить також стягнути на його користь з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 7000,00 грн.

Ухвалою суду від 25.05.2017 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21.06.2017 року.

Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі. Так, у пункті 4 ухвали від 25.05.2017 року суд зобов»язував позивача: надати оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви (для огляду); надати власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору; надати довідку про стан заборгованості відповідача по заявлених вимогах станом на час розгляду справи. У разі погашення основного боргу (часткового погашення) заборгованості письмово про це зазначити та надати відповідні докази; надати детальний обґрунтований розрахунок основного боргу, у якому вказати відомості про платіжні документи, згідно яких перераховані позивачем відповідачу кошти на виконання договору та первинні документи, які підтверджують господарські операції по поставці товару та, відповідно, суму основного боргу станом на 11.05.2017р.; подати до матеріалів справи банківські виписки в підтвердження платежів з чітким відбитком штампу банківської установи (підтвердження дати вчинення банківської операції); до договору поставки №86 від 13.08.2015р. подати: до п.п. 1.1, 1,2, 2.2 договору листи заявки, оформлені накладні, виставлені рахунки фактури або додатки специфікації до цього договору, що є його невідємною частиною; до п.9.5 договору - квартальні акти звірки сторін по розрахунках за кабельно-провідникову продукцію та тару за даним договором; суд зобов»язував позивача провести з відповідачем детальну взаємозвірку розрахунків станом на 11.05.2017р., про що до справи подати належним чином оформлений акт взаємовірки розрахунків;надати письмове, з посиланням на умови договору та документи, пояснення стосовно строків виконання відповідачем зобовязань по поставці товару на суму коштів основного боргу, вимога про стягнення якої заявлена в позовній заяві; забезпечити в судове засідання обовязкову явку повноважного представника.

Відповідача суд зобов»язував надати: письмовий відзив на позов із зазначенням доказів, що підтверджують викладені у відзиві обставини, та нормативно-правового обґрунтування своїх заперечень (при наявності таких);провести з позивачем детальну взаємозвірку розрахунків станом на 11.05.2017р., про що до справи подати належним чином оформлений акт взаємовірки розрахунків; до договору поставки №86 від 13.08.2015р. подати: до п.п. 1.1, 1,2, 2.2 договору листи заявки, оформлені накладні, виставлені рахунки фактури або додатки специфікації до цього договору, що є його невідємною частиною; до п.9.5 договору квартальні акти звірки сторін по розрахунках за кабельно-провідникову продукцію та тару за даним договором; при наявності надати докази поставки позивачу товару за договором на суму 168 343,61 грн. перерахованих коштів, чи докази повернення коштів позивачу; забезпечити в судове засідання обовязкову явку повноважного представника.

Ухвала від 25.05.2017 року отримана позивачем, ТзОВ «ТБК «Буделектрокабель», 29.05.2017 року, а його представником ОСОБА_1, - 30.05.2017 року, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення рекомендованої поштової кореспонденції за № 933 та за № 941.

Ухвала від 25.05.2017 р., яка скеровувалась відповідачу за адресою, яка вказана позивачем у позовній заяві, повернута органом поштового зв»язку до суду без вручення відповідачу з відміткою причин повернення «за терміном зберігання».

В судове засідання 21.06.2017 року сторони явку повноважних представників не забезпечили; витребовуваних судом, згідно ухвали від 25.05.2017 року,документів не подали; із заявами , клопотаннями сторони до суду не звертались.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» судом отримано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з відомостями про Підприємство з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро» станом на 21.06.2017 року. Судом з»ясовано, що відповідач в статусі юридичної особи включений до ЄДР, місцезнаходженням є адреса: 79000, Львівська область, місто Львів, Залізничний район, вулиця Садова, будинок 2А., яка відповідає адресі, вказаній позивачем у позовній заяві.

З підстав, наведених в ухвалі від 21.06.2017 року, розгляд справи відкладався на 17.07.2017 року. В ухвалі суд повторно зобов»язував позивача та відповідача подати витребовувані ухвалою суду від 25.05.2017 року документи; явка повноважних представників сторін в судове засідання визнавалась судом обов»язковою.

Ухвала від 21.06.2017 року отримана позивачем 26.06.2017 року (повідомлення про вручення кореспонденції №274), а його представником ОСОБА_1,-27.06.2017 року (повідомлення про вручення №266), відповідачем -06.07.2017р. (повідомлення про вручення рекомендованої поштової кореспонденції №258).

17.07.2017 року від позивача до суду поступили наступні документи: клопотання про розгляд справи без участі представника , оскільки адвокат ОСОБА_1 не має можливості прибути в судове засідання, призначене на 17 липня 2017 року, у зв»язку із перебуванням у відпустці. У клопотанні зазначалось, що позовні вимоги адвокат позивача ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі.(клопотання зареєстровано за вх.№ 25094/17); письмове підтвердження того, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору (документи суд прийняв та приєднав до матеріалів справи). До письмового підтвердження долучено заяву від 12.07.2017 року; оригінал довідки про стан заборгованості станом на 14 червня 2017 року (підтверджено суму 168343,61 грн.); копії банківських виписок. (документи суд прийняв та приєднав до матеріалів справи).

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 17.07.2017р. повторно не забезпечив.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 17.07.2017р. повторно не забезпечив, вимоги ухвал суду не виконав, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, про що свідчить наявне у справі повідомлення про вручення про вручення рекомендованої поштової кореспонденції, яке зареєстроване канцелярією суду за вх. №24565/17 від 11.07.2017р.

Ухвалою від 17.07.2017 року розгляд справи відкладався на 24.07.2017 року.

В судове засідання 24.07.2017 року, як і в жодне із попередніх, позивач та відповідач явку повноважних представників не забезпечили. Документи від сторін, заяви , клопотання до суду не надходили.

У відповідності до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

За умовами ст.33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення.

Згідно до вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав.

У статті 22 ГПК України викладено процесуальні права та обовязки сторін, серед яких, зокрема, право сторони знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, тощо.

Викладені в ст.22 ГПК України права та обовязки виникають з моменту набуття стороною відповідного процесуального статусу. Права позивача виникають з моменту подання позову до господарського суду, права відповідача - з моменту передявлення до нього позову.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено сторонам можливість реалізації передбачених ст.22 ГПК України прав сторін в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст.43,69, 75 ГПК України) розглядає спір за відсутності представників сторін, за наявними в справі матеріалами.

Судом встановлено.

Позивач в обґрунтування заявлених ним позовних вимог посилається у позовній заяві на укладений між ним та відповідачем договір поставки №86 від 13.08.2015 року, відповідно до п.1.1 якого постачальник (відповідач по справі) зобов»язувався передати у власність покупця (позивача у справі), а покупець зобов»язувався сплатити і прийняти кабельно-провідникову продукцію, відповідно до листів-заявок, оформлених накладних, виставлених рахунків-фактур або додатків-специфікацій до цього договору, що є його невід»ємною частиною (засвідчена копія договору долучена до позовної заяви). Згідно з п.2.6 договору постачання товару здійснюється партіями, згідно із заявками покупця на суму оплати, що поступила згідно з п.3.3 цього договору, а згідно п.3.3 договору- оплата товару здійснюється в порядку 100% передплати протягом 3 банківських днів з моменту виставлення рахунку.

Позивач стверджує, що на виконання договору він здійснив перерахування грошових коштів відповідачу у розмірі 552 388,53 грн., що підтверджується виписками з банківських рахунків, які додаються до позовної заяви; що відповідач здійснив поставку товару на суму 400 952,71 грн., що підтверджується видатковими накладними №КЕ-0000136 від 02.02.2016; №255 від 25.02.2016; №578 від 12.04.2016; №595 від 15.04.2016; №569 від 15.04.2016.

Відтак, стверджує, що позивач зі свого боку виконав покладені на нього обов»язки у системі спільних зобов»язань з відповідачем, що підтверджується банківськими виписками, відповідач свої зобов»язання виконав неналежним чином, що призвело до порушення умов договору і заборгованості по попередній оплаті перед позивачем у розмірі 168 343,61 грн. станом на 11 травня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч.2 ст.693 ЦК України, якою передбачено, що у випадку якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відтак, позивач просить стягнути на його користь з відповідача кошти 168343,61 грн. попередньої оплати, яка не повернута позивачу і на яку товар не поставлено. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України на суму коштів 168 343,61 грн. позивачем нараховано з 28.10.2016 року (з дня останньої оплати позивачем коштів відповідачу) 2704,54 грн. 3% річних та 13944,16 грн. інфляційних втрат.

В переліку документів в «Додатку» до позовної заяви перелічено видаткові накладні №КЕ-0000136 від 02.02.2016; №255 від 25.02ю.2016; №578 від 12.04.2016; №595 від 15.04.2016; №569 від 15.04.2016, проте, замість видаткової накладної №569 від 15.04.2016 року позивач долучив до позовної заяви засвідчену копію видаткової накладної №596 від 15 квітня 2016 року на суму товару 2 856,00 грн. Однак, незважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи, вимоги суду надати для огляду оригінали документів, які в копіях долучені позивачем до позовної заяви, надати обґрунтований розрахунок суми 168 343,61 грн., позивачем так і не виконано, а причини невиконання, їх поважність суду не повідомлені і не доведені.

Як роз»яснено у п.4.9 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причин, які за об»єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов»язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Передбаченими ч.4 ст.22 Господарського процесуального кодексу правами позивач не скористався, - із заявами про зміну підстав чи предмету позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог до суду не звертався.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина четверта статті 22 ГПК визначає зміну підстави або предмету позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов»язок позивача. Пунктом 2 статті 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

У п.2.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз»яснено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог чи заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалось клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповноти з»ясування місцевим господарським судом обставин справи.

13.08.2015 року між Підприємством з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Буделектрокабель» (покупець) укладено Договір поставки № 86, відповідно до п.1.1 розділу 1 якого постачальник зобов»язався передати у власність покупця, а покупець зобов»язався сплатити і прийняти кабельно-провідникову продукцію (надалі іменовану «товар») відповідно до листів-заявок, оформлених накладних, виставлених рахунків-фактур або додатків-специфікацій до цього договору, що є його невід»ємною частиною (надалі Договір).

У п.1.2 розділу 1 («предмет договору») сторони погодили, що найменування товару, його кількість , якість узгоджуються сторонами і вказуються в листах-заявках, оформлених накладних, виставлених рахунках-фактурах або додатках-специфікаціях.

Відповідно до п.2.1 Договору постачальник здійснить постачання товару покупцеві на умовах EXW смт.Коцюбинське згідно ІНКОТЕРМС 2010р. Після закінчення постачання згідно частини першої цього пункту весь ризик пошкодження товару переходить до покупця.

Сторони погодили у п.2.2 розділу 2 Договору, що термін постачання товару обумовлюється в листах-заявках, оформлених накладних, виставлених рахунках-фактурах або додатках-специфікаціях. Товар виготовляється в погодженому об»ємі, на суму перепередплати, що надійшла. Постачальник надає покупцеві повідомлення про готовність про виготовлення товару і дату отримання, яке одночасно є підтвердженням місця надання товару відповідно до умов Договору.

В пункті 2.3 Договору обумовлено, що повідомлення може проводитись шляхом листування, телеграмою, через телефонний або факсимільний зв»язок, по електронній пошті е-mail або надаватися через представника постачальника.

Відповідно до п.2.4 Договору покупець зобов»язаний прийняти і вивезти товар протягом 7 днів з моменту його виготовлення. Покупець (п.2.5) повинен надати постачальникові транспортний засіб під завантаження, про що повинен повідомити постачальника.

Відповідно до умов в п.2.6 Договору постачання товару здійснюється партіями, згідно із заявками покупця на суму оплати, що поступила згідно з п.3.3 цього Договору.

У п.3.1 Договору сторони погодили, що ціна і вартість товару вказуються в оформлених накладних або додатках-специфікаціях.

Оплата товару (п.3.3) здійснюється в порядку 100% передплати протягом 3 банківських днів з моменту виставлення рахунку.

Ціна договору складає суму всіх рахунків-фактур, що сплачені згідно даного Договору і є його невід»ємною частиною (п.п.3.3.4).

Відповідно до п.5.1 Договору приймання товару по кількості і якості відбувається відповідно з Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення по кількості і якості №П-6 і П-7.

У п.9.2 Договору сторонами погоджено, що всі зміни і доповнення до цього Договору будуть дійсні лише в тому випадку, якщо вони отримані письмово і підписані обома сторонами.

Відповідно до п.9.3 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2015 року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не заявить про свій намір припинити дію договору, даний договір пролонговується (продовжує свою дію) на кожний наступний рік.

Один раз на квартал сторони зобов»язані проводити звірку стану розрахунків за кабельно-провідникову продукцію та тару за даним Договором, для чого постачальник направляє покупцю акт звірки, який має бути завірений та підписаний в строк не більше 5-ти днів з моменту його отримання. У разі отримання вказаної вимоги покупцем, усі спори з даного питання вирішуються по запиту постачальника (п.9.5).

Договір підписаний уповноваженими особами постачальника та покупця, їх підписи завірені печатками ТОВ «Катех-Електро» та ТОВ «Торгівельно-будівельна компанія «Буделектрокабель».

До матеріалів позовної заяви позивачем долучено наступні видаткові накладні :

-№КЕ-0000136 від 02.02.2016 року на суму 19559,23 грн.

-№255 від 25.02.2016 р. на суму 31497,98 грн.

-№578 від 12.04.2016 р. на суму 51030,00 грн.

-№595 від 15.04.2016 р. на суму 3279,50 грн.

-№596 від 15.04.2016 р. на суму 2 856,00 грн.

Згідно перелічених видаткових накладних загальна вартість товару - 108 222,71 грн. Однак, на видаткову накладну №596 від 15.04.2016 року на суму 2 856,00 грн. позивач не посилається в обґрунтування заявлених ним вимог, ним не включена зазначена накладна в перелік накладних по поставці товару. Як вже зазначено вище, суд не наділений правом замість позивача, з власної ініціативи, вносити будь-які зміни в предмет чи підстави заявлених позовних вимог, оскільки таким правом наділений лише позивач. Таким чином, видаткова накладна № №596 від 15.04.2016 р. на суму 2 856,00 грн. не входить в предмет дослідження у даній справі.

Відтак, без видаткової накладної №596 від 15.04.2016 р. на суму 2 856,00 грн., в предмет дослідження входять видаткові накладні , які вказує позивач у позовній заяві , а саме: №КЕ-0000136 від 02.02.2016 року на суму 19559,23 грн.,-№255 від 25.02.2016 р. на суму 31497,98 грн.,№578 від 12.04.2016 р. на суму 51030,00 грн.,№595 від 15.04.2016 р. на суму 3279,50 грн., згідно даних у яких загальна вартість товару 105 366,71 грн.

Поряд з цим, у позовній заяві позивач стверджує (дослівно): «Відповідач здійснив поставку товару на суму 400 952,71 грн., вказаний факт підтверджується видатковими накладними №КЕ-0000136 від 02.02.2016; №255 від 25.02.2016; №578 від 12.04.2016; №595 від 15.04.2016; №569 від 15.04.2016».

Однак, в порядку ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження факту поставки відповідачем позивачу товару на суму 400 952,71 грн. по договору №86 від 13.08.2015 року позивач суду не надав, а його твердження про те, що факт поставки товару на суму 400 952,71 грн. підтверджується саме видатковими накладними №КЕ-0000136 від 02.02.2016; №255 від 25.02.2016; №578 від 12.04.2016; №595 від 15.04.2016 та накладною №569 від 15.04.2016 ( яка не долучена позивачем до матеріалів справи) є недоведеним.

Видаткові накладні №КЕ-0000136 від 02.02.2016; №255 від 25.02.2016; №578 від 12.04.2016; №595 від 15.04.2016, які в копіях долучені до матеріалів справи, містять відомості про постачальника (відповідача ) , покупця ( позивача), підставу поставки (договір №86 від 13.08.15р.), найменування товару, його кількість, ціну без ПДВ, суму з ПДВ. У видаткових накладних містяться графи : керівник директор ОСОБА_2, відвантажив зав складом ОСОБА_3, проставлені підписи; у графах бухгалтер ОСОБА_4, отримав - зав складом ОСОБА_5 за доруч. №78 від 02.02.16 ( накладна №КЕ-0000136), зав складом ОСОБА_5 за довіреністю №157 від 24.02.2016р. ( накладна №255 і №578), зав складом ОСОБА_6 за довіреністю №365 від 14.04.2016р. ).

Оригіналів перелічених видаткових накладних позивач не надав суду для огляду. Як вбачається із долучених копій накладних, вони не завірені печатками з боку покупця, доручення №78 від 02.02.16 та довіреності №157 від 24.02.2016р. та №365 від 14.04.2016р., видані позивачем його уповноваженим на отримання від відповідача товару особам (ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ) позивач до справи не надав.

Поряд з цим, як вбачається з погоджених постачальником та покупцем умов Договору поставки №86 від 13.08.2015 року найменування товару, його кількість, якість, термін постачання товару, ціна і вартість товару, вказуються і в оформлених накладних, які , серед інших погоджених сторонами документів (листів-заявок, виставлених рахунків-фактур, додатків-специфікацій), вважаються також невід»ємною частиною договору.

Позивач стверджує у позовній заяві, що на виконання Договору він здійснив перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 552 388,53 грн. і що вказаний факт підтверджується долученими банківськими виписками.

До матеріалів позовної заяви позивачем долучені виписки по рахунку позивача №0995 в АТ «Кредит Банк» за періоди : з 26.01.2016 до 26.01.2016; з 01.02.2016 до 01.02.2016; з 11.02.2016 до 11.02.2016; за 21.03.2016; з 30.03.2016 до 30.03.2016; з 21.04.2016 до 21.04.2016, а також витяги із виписок, які не містять чіткого відбитку банківської установи про дату вчинення банківських операцій (та які (виписки) не надані позивачем суду на його вимогу в оригіналах для огляду). При цьому жоден із документів не засвідчений позивачем належним чином.

У п.2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз»яснено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК України).

Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об»єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України «Державна уніфікована система організаційно- розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 №55, а в разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій,- також і цим вимогам.

У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Із врахуванням зазначеного а також, оскільки позивач не подав на неодноразову вимогу суду обґрунтованого розрахунку суми коштів 168 343,61 грн., яка заявлена ним до стягнення, його доводи про перерахування відповідачу на виконання Договору 552 388,53 грн. є необґрунтованими та не доведеними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Слід зазначити, що в додаток до листа від 12 липня 2017 р. вх.№25095/17 від 17.07.2017 р.) позивач долучив оригінал довідки про те, що станом на 14.06.2017 року розмір заборгованості відповідача становить 168 343,61 грн.( заявлена до стягнення сума коштів) та копії банківських виписок (незасвідчені як і при поданні позовної заяви). Долучено також документ (не підписаний особою, яка відповідає за достовірність даних в цьому документів) з переліком оплат постачальнику. Однак, згідно цього документу загальна сума оплат постачальнику - 571 439,73 грн., сума коштів, повернута постачальником - 292 730,00 грн. Проте, у будь-якому випадку, не підтверджуються доводи позивача, наведені у позовній заяві про те, що на виконання Договору позивач перерахував відповідачу 552 388,53 грн., що відповідач здійснив поставку товару по видаткових накладних, перелічених у позовній заяві на суму 400 952,71 грн., а відтак, що на суму 168 343,61 грн. відповідач не поставив позивачу товар і не повернув ці кошти.

В розумінні ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України обов»язок доводити та підтверджувати належним чином розміру заявлених до стягнення сум покладається саме на позивача.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З аналізу Договору поставки № 86 від 13.08.2015 вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, строків поставки, тощо) кожного окремого зобов'язання з поставки товару погоджується сторонами шляхом погодження між сторонами відповідних листів-заявок , оформлених накладних, виставлених рахунків-фактур або додатків-специфікацій, які є невід»ємними частинами договору (відповідно до п.п. 1.1, 1.2,2.2., 3.1,3.3.4 договору).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом встановлено, що жодних конкретних строків (у розумінні ст. 251 Цивільного кодексу України) здійснення відповідачем поставки товару на спірну суму, сторонами у Договорі поставки №86 від 13.08.2015 року не встановлено.

При цьому, відповідно до п. 2.2 Договору, термін постачання товару обумовлюється в листах-заявках, оформлених накладних, виставлених рахунках-фактурах або додатках-специфікаціях.

Однак, на вимогу суду позивач не надав суду документів, передбачених у п.2.2 Договору, у яких повинні міститись відомості про погоджений сторонами як товар, так і термін його поставки.

Слід також зазначити, що на вимогу суду позивач не надав обґрунтованого пояснення стосовно строків виконання відповідачем зобов»язань по поставці товару на суму коштів 168 343,61 грн., вимога про стягнення якої заявлена у позовній заяві.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами у Договорі поставки №86 від 13.08.2015 року не встановлено строку здійснення відповідачем поставки товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем не надано суду доказів (в розумінні ст.ст.33,34 ГПК) про те, що він звертався до відповідача із листами-заявками та вимагав від відповідача поставити товар за такими заявками і встановлював строки здійснення відповідачем поставки товару.

Будь-яких доказів направлення позивачем відповідачу вимоги про поставку погодженого товару за заявками позивача матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача саме із вимогою про поставку погодженого товару (не надано доказів встановлення строку поставки погодженого товару у порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України) .

Вказане свідчить про недоведення позивачем настання строку поставки у постачальника та, відповідно, наявності прострочення у останнього з виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, право покупця на повернення суми попередньої оплати виникає у випадку прострочення виконання продавцем обов'язку з поставки товару, тобто у випадку невиконання продавцем обов'язку з поставки товару у встановлений строк.

Водночас, як встановлено судом, ані умовами Договору поставки № 86 від 13.08.2015 р., ані будь-яким іншим поданим позивачем до справи документом (хоча в договорі постачальник і покупець чітко погодили перелік документів, у яких повинен обумовлюватись термін поставки товару) сторонами не встановлено строку здійснення відповідачем (постачальником) обов'язку з поставки товару , не надано доказів погодження сторонами товару, який повинен бути поставлений на спірну суму, та позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача із вимогою поставити погоджений товар (в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати (у розмірі вартості непоставленого товару, що становить 168 343,61 грн.), оскільки таке право виникає у покупця у випадку прострочення виконання продавцем обов'язку з поставки товару, тоді як факту прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки товару позивачем суду не доведено.

При цьому, суд зазначає, що згідно ч. 1. ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав відповідачем, з огляду на заявлені предмет (стягнення суми попередньої оплати) та підстави (невиконання відповідачем обов'язку з поставки товару) позову, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-будівельна компанія «Буделектрокабель» в частині стягнення з Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро» суми попередньої оплати у розмірі 168 343,61 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% пічних в сумі 2704,54 грн. та 13944,16 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає у кредитора у випадку прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Однак, як встановлено судом позивачем не доведено наявності у нього права на повернення попередньої оплати, а отже і виникнення у відповідача обов'язку щодо її здійснення та відповідно наявності прострочення виконання такого обов'язку.

Обов»язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов»язання в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу ( а не грошового зобов»язання). На аванс можуть нараховуватись лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України .

Відповідно , вимоги позивача про стягнення 2704,54 грн. 3% річних та 13944,16 грн. інфляційних нарахувань задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України, у зв»язку із відмовою в позові, судові витрати покладаються повністю на позивача.

Керуючись ст..ст.1, 2, 4-3, 22, 12, 32, 33, 35, 36, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено 01.08.2017 року.

Суддя Кітаєва С.Б.