ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.08.2017 Справа № 920/512/17
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Молодецькій В.О. розглянув матеріали справи № 920/512/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІНТЕРПІДШИПНИК», м. Київ,

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання», м. Суми,

про стягнення 345157,55 грн.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 24.05.2017,

відповідача ОСОБА_2 за довіреністю № 18-49/14 від 20.12.2016.

В судовому засіданні, розпочатому 03.07.2017 року о 10 год. 00 хв. відповідно до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 12 год. 30 хв. 07.08.2017 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 345157,55 грн. заборгованості згідно договору № К-155 від 31.12.2010 року, укладеного між сторонами, в тому числі: 196122,05 грн. основного боргу, 13927,02 грн. 3 % річних, 135108,48 грн. інфляційні втрати.

Відповідно до відзиву від 03.07.2017 року представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичної передачі товару відповідачу та часу здійснення поставки за видатковою накладною № ДКП-005321 від 10.12.2014 року на суму 196122,05 грн., що впливає на правильність обрахунку штрафних санкцій.

07.08.2017 року представник позивача надав суду для долучення до матеріалів даної справи копію накладної на вантаж відправника № КБ2094257 від 10.12.2014 року, копію листа № 2714 від 24.07.2017 року та копію довірчого листа від 27.01.2014 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.12.2010 року між сторонами у справі укладено договір № К-155 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у власність відповідача, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити товар (підшипники) на умовах цього договору. Ціна, кількість та якість товару визначена у специфікації, яка є невідємною частиною договору.

07.03.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 5 до договору, відповідно до якої пункт 3.1 договору викладено у новій редакції, яким передбачено, що загальна вартість товару, вказаного в специфікаціях, складає 3402423,36 грн., в тому числі ПДВ 567070,56 грн.

01.04.2014 року між сторонами укладено специфікацію № 6 додаток № 5 до договору, відповідно до якої позивач зобовязувався поставити відповідачу товар на загальну суму 778488,00 грн.

Відповідно до пункту 2 договору, поставка товару здійснюється у відповідності до специфікацій, автомобільним транспортом на умовах DDP м. Суми за Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2000 року. Строк поставки товару на підставі заявок відповідача визначається у відповідній специфікації. Датою поставки товару вважається дата, зазначена у товарно-транспортній накладній. Право власності на товар переходить до відповідача з моменту поставки товару.

Згідно пункту 3.3 договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 07.03.2014 до договору № К-155 від 3112.2010), оплата за товар здійснюється відповідачем на протязі тридцяти календарних днів після отримання ним товару.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що він на виконання умов договору № К-155 від 3112.2010 року, поставив у власність відповідача товар на загальну суму у розмірі 196122,05 грн., проте відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості отриманого товару своєчасно не виконав, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобовязання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

За приписами частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується видатковою накладною № ДКП-005321 від 10.12.2014 року, довіреністю № 35719 від 08.12.2014 року, накладною на вантаж відправника № КБ2094257 та специфікацією № 6 від 01.04.2014 року, копії яких долучено судом до матеріалів справи. Зазначені первинні документи містять відомості щодо найменування відпущеного товару, його кількість, ціну та підписані представниками сторін.

Відповідач отримав поставлений позивачем товар без будь-яких заперечень, а тому, враховуючи положення статті 692 Цивільного кодексу України, покупець (відповідач) зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Термін оплати за отриманий відповідачем товар за укладеним між сторонами договором настав 09 січня 2015 року.

Проте, в порушення умов договору № К-155 від 31.12.2010 року та вимог статей 526, 629, 712 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт передачі позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у сумі 196122,05 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 712 Цивільного кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових зобовязань позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від суми заборгованості в сумі 13927,02 грн. та інфляційні втрати в сумі 135108,48 грн. за період з 10.01.2015 року по 24.05.2017 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 13927,02 грн. та інфляційних втрат в сумі 135108,48 грн. є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 196122,05 грн. основного боргу, 13927,02 грн. 3 % річних та 135108,48 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 5178,00 грн. покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» (40004, м. Суми, вул. Горького, буд. 58, ідентифікаційний код 05747991) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ІНТЕРПІДШИПНИК» (01033, м. Київ, вул. Паньківська, буд. 6-А, ідентифікаційний код 34181697) заборгованість в сумі 196122,05 грн., інфляційні втрати в сумі 135108,48 грн., 3 % річних в сумі 13927,02 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 5178,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10.08.2017.

Суддя ОСОБА_3