РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017Справа № 910/9413/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Теком"

до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 16 230,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Шаповалова Т.М. (представник за довіреністю № 64 від 13.06.2017р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Теком" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (надалі - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 16 230,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винними у скоєнні якої визнано водіїв двох транспортних засобів, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування, яка має бути визначена шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на двох осіб.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невірний розрахунок заявленої до стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, зокрема на те, що позивачем не зменшено розмір вимог на передбачені умовами договору страхування та полісом № АЕ/5708459 розміри франшизи (2 525,00 грн. та 500,00 грн. відповідно).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 11.07.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2017р. розгляд справи відкладено до 01.08.2017р.

В судове засідання 01.08.2017р. представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, проте в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за відсутності його представника.

17.07.2017р. до суду від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке розглянуто судом та в задоволення якого відмовлено з наступних підстав.

Згідно зі ст. 74-1 ГПК України господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обов'язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.

Зважаючи на те, що клопотання позивача надійшло до суду 17.07.2017р. та у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. у період з 14.07.2017р. по 21.07.2017р. у відпустці, а 22.07.2017р. - 23.07.2017р. є вихідними днями, задовольнити клопотання позивача у стислі строки та провести судове засідання 01.08.2017р. в режимі відеоконференції не видалося за можливе.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання та від якого надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 01 серпня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2015р. між позивачем (страховик) та АБ "Південний" (страхувальник) було укладено Договір № 169-15 Д/Т/АТ добровільного страхування наземного транспортного засобу (надалі - Договір страхування), відповідно до Додатку № 1 якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль) з терміном дії з 01.08.2015р. по 31.07.2016р.

28.07.2016р. по вул. Кільцева дорога, вул. Леніна, 1, в м. Києві, ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом "Шкода", реєстраційний номер НОМЕР_2 перед початком руху не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та на дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, а ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом "ЗАЗ TF55YO", реєстраційний номер НОМЕР_3 перед поворотом ліворуч не врахував дорожньої обстановки, не зайняв відповідне крайнє положення та також допустив зіткнення з автомобілем "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05.09.2016р. у справі №759/10942/16-п ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за здійснення наведених вище ДТП було визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на них адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. з кожного.

01.08.2016р. страхувальник позивача звернувся до нього з заявою про настання страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до наданого позивачем звіту автотоварознавчого дослідження про визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку № 13115 від 17.08.2016р. вартість відновлювального ремонту (матеріального збитку, завданого власнику автомобіля) застрахованого позивачем автомобіля з урахуванням фізичного зносу становить 39 453,21 грн.

Згідно рахунку СТО (ФОП ОСОБА_4) вартість ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 56 085,00 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №4587 від 08.09.2016р. розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 33 460,00 грн. (56 085,00 (вартість ремонту) - 20 100,00 (не застраховане додаткове обладнання) - 2 525,00 (розмір франшизи)).

На виконання умов Договору страхування, з урахуванням проведеного звіту, позивач виплатив своєму страхувальнику (перерахував на рахунок СТО) страхове відшкодування в сумі 33 460,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №3229 від 20.09.2016р. на вказану суму.

Позивачем у зв'язку з тим, що винними у скоєнні ДТП визнано водіїв двох транспортних засобів, на підставі ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" просить суд стягнути суму страхового відшкодування в розмірі 16 230,00 грн. (50 % від суми заподіяної шкоди за мінусом передбаченої полісом № АЕ/5708459 франшизи у розмірі 500,00 грн.)

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилається на невірний розрахунок заявленої до стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, зокрема на те, що позивачем не зменшено розмір вимог на передбачені умовами договору страхування та полісом № АЕ/5708459 розміри франшизи (2 525,00 грн. та 500,00 грн. відповідно).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем з урахуванням з урахуванням проведеного звіту, на підставі складеного ним Страхового акту №4587 від 08.09.2016р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 33 460,00 грн.

Відповідачем не надано суду доказів на спростування встановленої позивачем вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля внаслідок його пошкодження в ДТП, і також відповідач не спростував розраховану позивачем суму страхового відшкодування.

Судом встановлено, що наведені у звіті матеріли, деталі та роботи знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку з завданими застрахованому автомобілю пошкодженнями внаслідок ДТП, що відображені в доданій до матеріалів справи Довідці ДАІ і відповідачем не надано доказів протилежного.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Відповідно до пункту 36.3 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Вина фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, що мала місце 28.07.2016р. за участю застрахованого позивачем автомобіля, встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом "ЗАЗ TF55YO", реєстраційний номер НОМЕР_3, станом на дату ДТП, була застрахована відповідачем на підставі Полісу № АЕ/5708459.

Згідно ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АЕ/5708459 розмір франшизи становить 500,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з відповідача має бути стягнуто 16 230,00 грн. (50 % від суми заподіяної шкоди за мінусом передбаченої полісом франшизи у розмірі 500,00 грн.).

Суд не може погодитись з наведеними відповідачем у відзиві на позовну заяву доводами щодо невірно визначеної позивачем заявленої до стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, а саме щодо того, що позивачем не зменшено розмір вимог на передбачені умовами договору добровільного страхування та полісом № АЕ/5708459 розміри франшизи, з огляду на те, що передбачена умовами договору добровільного страхування франшиза є участю страхувальника у відшкодуванні збитків та правомірно відрахована позивачем при визначенні розміру страхового відшкодування, натомість, як про те зазначено вище, позивач звертаючись до суду з даним позовом зменшив розмір страхового відшкодування на передбачену Полісом № АЕ/5708459 франшизу у розмірі 500,00 грн.

Статтями 33, 34 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього обов'язку здійснити виплату позивачу суми страхового відшкодування в розмірі 16 230,00 грн.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/9413/17 позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 16 230,00 грн.

Судовий збір в розмірі 1 600,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (ідентифікаційний код 22945712, адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 77) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Теком" (ідентифікаційний код 25050281, адреса: 65005, м. Одеса, вул. Михайлівська, буд. 44) 16 230,00 грн. (шістнадцять тисяч двісті тридцять гривень 00 коп.) суми страхового відшкодування та 1 600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2017р.

Суддя С.М. Морозов