ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Справа № 926/2264/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Дроботова Т.Б., Рогач Л.І.
за участю представників:
від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуВижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017р.
у справі господарського суду№926/2264/16 Чернівецької області
за позовомВижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
провідшкодування збитків в сумі 771330,00 грн.
та за зустрічним позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доВижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області
про визнання угоди недійсною
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 24.10.2016р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017р. у справі №926/2264/16, відмовлено у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Позивач за первісним позовом, Вижницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Чернівецькій області, з прийнятими судовими актами попередніх інстанцій не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 24.07.2017р. зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши викладені в касаційній скарзі доводи з цього приводу, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, відповідно до Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998р. №1340 (далі - Порядок) Державною податковою інспекцією у Сторожинецькому районі взято на облік безхазяйне майно - тютюнові вироби, що підтверджується актами опису та попередньої оцінки майна №10/2014 від 23.06.2014р., №1/2016 від 17.03.2016р., №3/2016 від 17.03.2016р.

25.05.2015р. Державною податковою інспекцією у Сторожинецькому районі (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Виконавець) укладена Угода про безоплатне зберігання майна з ознаками безхазяйного, яке знаходиться на обліку в ДПІ у Сторожинецькому районі від 25.05.2015р. №1/2015 (далі - Угода), відповідно до умов якої Замовник передає, а Виконавець приймає майно, що знаходиться на обліку першого, згідно акта опису і попередньої оцінки майна.

Згідно з п.5.1 Угоди з моменту прийому майна представником Виконавця, відповідальність за його цілісність і збереження несе Виконавець. У випадку недостачі або псування отриманого майна Виконавець сплачує до бюджету в 10 денний термін від дня подання вимоги Замовником суми вартості пошкодженого майна або майна, якого не вистачає, за сумами, зазначеними в акті опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного.

Пунктами 8.1, 8.2 Угоди сторони передбачили, що Угода набуває чинності з моменту підписання Сторонами та припиняє дію після повного виконання Сторонами своїх обов'язків. Термін дії угоди з 25.05.2015р. по 31.12.2015р.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.2015р. №892 ДПІ у Сторожинецькому районі Головного управління ДФС реорганізовано шляхом її приєднання до Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС.

05.05.2016р. Вижницькою об'єднаною державною податковою інспекцією проведено інвентаризацію наявності безхазяйного майна переданого на збереження (залишків безхазяйних тютюнових виробів) та складено акти про недостачу 78868 (27280 + 48118 + 3470) пачок цигарок на суму 771330,00грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11.05.2016р. позивач за первісним позовом звернувся до відповідача за первісним позовом з претензією №403/9/24-01-10-10, в якій просив відшкодувати суму 771330,00грн. недостачі переданого на зберігання майна, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом зобов'язань по зберіганню безхазяйного майна, згідно Угоди про безоплатне зберігання майна з ознаками безхазяйного, яке знаходиться на обліку в ДПІ у Сторожинецькому районі від 25.05.2015р.

У відзиві-відповіді №1 від 24.05.2016р. на претензію відповідач за первісним позовом відмовився від задоволення вищевказаної претензії та зазначив, що зміст укладеної між сторонами угоди не визначає перелік безхазяйного майна, яке підлягає зберіганню, втім на зберігання згідно актів опису і попередньої оцінки майна, передавались тютюнові вироби, недостача яких виявлена під час проведення інвентаризації в орендованому відповідачем за первісним позовом приміщенні в межах кримінального провадження №0000300, відкритого за фактом умисного проникнення невстановленою особою шляхом зламу воріт орендованого складу та викрадення коробок з цигарками, що спростовує звинувачення позивачем відповідача у недбалому зберіганні тютюнових виробів. Також, відповідач за первісним позовом посилався на закінчення строку дії Угоди та на відсутність всіх складових, що необхідні для виникнення обов'язку з відшкодування збитків.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 21.09.2016р. звернувся до господарського суду Чернівецької області з зустрічним позовом про визнання угоди про безоплатне зберігання майна від 25.05.2015р. недійсною, в якому посилався на те, що відповідно до п. 3 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, майно, зазначене у п. 1 Порядку зберігається органами у власних, спеціально обладнаних приміщеннях або передається ними для зберігання іншим організаціям за договорами.

Згідно з абз. 2 п. 3 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним спирт етиловий, алкогольні напої та тютюнові вироби зберігаються у місцях зберігання, відомості про місцезнаходження яких внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання, а така продукція, що перебуває під митним контролем, у встановлених законом випадках може також зберігатися на складах митних органів.

Виходячи з вказаних норм права, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 посилався на те, що визначене в Угоді місце зберігання за адресою АДРЕСА_1, в обов'язковому порядку повинно було бути зареєстрованим у Єдиному державному реєстрі місць зберігання. Однак, вищевказане приміщення не було зареєстроване у Єдиному державному реєстрі місць зберігання, а відтак угода буда укладена з порушенням норм чинного законодавства.

Приймаючи оскаржувані рішення в частині зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірна Угода за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Статтею 1 ЗУ "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" визначено, що місце зберігання - місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) - перелік місць зберігання, який ведеться органами доходів і зборів і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

Згідно з ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб'єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб'єкта господарювання з обов'язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вказане в Угоді місце зберігання тютюнових виробів (АДРЕСА_1) внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання 11.05.2012р. за №3, що підтверджено Довідкою про внесення місця зберігання до Єдиного державного реєстру серії АП №214731.

Таким чином, суди дійшли висновку, що відповідачем за зустрічним позовом дотримано порядок зберігання тютюнових виробів за Угодою про безоплатне зберігання майна з ознаками безхазяйного №1/2015 від 25.05.2015р., а тому посилання позивача за зустрічним позовом на невідповідність вказаної Угоди статтям 1, 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" та п. 3 Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним при укладенні Угоди про безоплатне зберігання майна з ознаками безхазяйного визнані необґрунтованими, а тому суди правомірно відмовили у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Щодо первісних позовних вимог, то судами попередніх інстанцій встановлено, що акт опису і попередньої оцінки майна №10/2014р. від 23.06.2014р. стосується передачі тютюнових виробів на зберігання ТОВ "Рома" і не підтверджує передачу майна відповідачеві за первісним позовом.

Крім цього, вказаний акт складено 23.06.2014р., тобто до укладення сторонами Угоди про безоплатне зберігання майна з ознаками безхазяйного від 25.05.2015р. №1/2015.

Водночас, 28.04.2016р. складено акт інвентаризації №1 залишків безхазяйних тютюнових виробів на підставі наказу ДПІ у Сторожинецькому районі від 14.04.2016р. №41 та протоколу огляду місця події від 28.04.2016р. проведеного старшим слідчим Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області майором поліції Осавелюк Ж.В. на підставі повідомлення ОСОБА_6 про вчинення крадіжки зі складу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 Робочою групою проведено інвентаризацію майна, переданого на відповідальне зберігання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 та встановлено залишок тютюнових виробів, які зберігаються в складському приміщенні в кількості 128855 пачок. Акт підписаний з однієї сторони представниками робочої групи, з іншої - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Господарськими судами попередніх інстанцій з'ясовано, що до матеріалів справи додані копії актів інвентаризації від 05.05.2016р. про недостачу тютюнових виробів на складі відповідача в кількості 78868 пачок на суму 771330,00грн., складені та підписані робочою комісією позивача без участі відповідача.

Відповідно до ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно з ст. 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 27.04.2016р. по 28.04.2016р. в АДРЕСА_1, Чернівецької області, невстановлена особа умисно, таємно, шляхом зламу воріт орендованого складу, проникла та викрала коробки з цигарками, про що свідчить витяг з кримінального провадження №0000300.

За таких підстав, суди дійшли висновку, що у даному випадку відсутня втрата зберігачем майна, переданого на зберігання, а фактично відбулася їх крадіжка невідомою особою умисно, таємно та після закінчення строку зберігання.

При цьому, позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами не доведено, що нестача тютюнових виробів після закінчення строку дії Угоди від 25.05.2015р. є наслідком умислу чи грубої необережності саме відповідача за первісним позовом.

Отже, враховуючи відсутність в діях зберігача умислу або грубої необережності у втраті (нестачі) майна переданого на зберігання, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у даному випадку не можуть бути застосовані норми законодавства, а саме ч.ч. 1, 2 ст. 950 та ч. 1 ст. 951 ЦК України щодо компенсації завданих збитків.

Також, суди виходили з того, що згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання, наявність збитків, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, вина боржника.

Статтею 1166 Цивільного Кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом вищезазначеної статті ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.01.2013р. у справі №3-72гс12.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що доказами у справі не підтверджено наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача за первісним позовом цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

За таких підстав, суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні первісних позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів попередніх інстанцій такими, що відповідають наданим доказам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального та процесуального права, оскільки суди в порядку ст.ст.43, 47, 33, 34, 35, 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили та належним чином оцінили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізували відносини сторін.

В силу приписів ст.1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами та під час здійснення провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017р. у справі №926/2264/16 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017р. у справі №926/2264/16 залишити без змін, а касаційну скаргу Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Т.Б. Дроботова
Суддя Л.І. Рогач