КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа№ 911/693/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Куксова В.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Виштак В.В. - представник;

Від відповідача: не з'явились;

Від третьої особи: ОСОБА_3 - представник;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші"

на рішення Господарського суду Київської області від 15.05.2017

у справі № 911/693/17 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші", до Матюшівської сільської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

про визнання незаконним та скасування рішення та визнання продовженими договорів оренди

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" (далі, позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Матюшівської сільської ради (далі, відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення тринадцятої сесії сьомого скликання Матюшівської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 16,24 га та 11,6 га в оренду ФОП ОСОБА_5 та визнання продовженими договорів оренди землі, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" та Матюшівською сільською радою від 05.01.2016 на земельні ділянки площею 16,24 га та 11,6 га, строком на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Позивач зазначає, що на адресу відповідача було направлено заяви від 05.01.2017 №№ 3-а, 6/1 про поновлення договорів оренди на новий строк з подальшим наданням згоди на виготовлення технічної документації. Гарантійним листом від 09.02.2017 позивач гарантував виготовлення за власні кошти технічної документації з подальшим укладенням договору оренди на 7 років. Проте, Матюшівська сільська рада прийняла рішення від 09.02.2017, яким надано згоду на передачу в оренду, строком на сім років, земельних ділянок загальною площею 11,6 га та 16,24 га ФОП ОСОБА_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради. На думку позивача, рішення Матюшівської сільської ради є незаконним, таким, що порушує його переважне право оренди даних земельних ділянок, у зв'язку з чим просив суд скасувати рішення Матюшівської сільської ради про надання дозволу в оренду, строком на сім років, земельних ділянок загальною площею 11,6 га та 16,24 га ФОП ОСОБА_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради та визнати продовженими договори оренди укладені 05.01.2016 між Матюшівською сільською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші".

Ухвалою Господарський суд Київської області від 04.04.2017 залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фізичну особу - підприємця ОСОБА_5.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.05.2017 у справі №911/693/17 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що договори оренди від 05.01.2016 на момент укладення суперечили законодавству України, зокрема ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст.93, 79-1 Земельного кодексу України, ст. 203 Цивільного кодексу України, не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов та не було здійснено державну реєстрацію права оренди позивача. Більш того, суд першої інстанції зазначає, що позивачем не було направлено орендодавцю проекту додаткових угод, текст яких не було подано і до матеріалів справи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 15.05.2017 у справі №911/693/17 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Одночасно позивачем заявлено клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Київської міської ради у справі №910/31828/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 03.08.2017.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що хоч земельна ділянка (пай) не являється сформованою та їй не присвоєно кадастровий номер, проте законом передбачено надання в оренду земельних ділянок (паїв) сільськими радами та передбачено реєстрацію договорів оренди на земельні ділянки (паї) до моменту формування такої земельної ділянки, виділення її на місцевості та присвоєння їй кадастрового номера. Крім того, позивач зазначає, що договори укладені відповідно до ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу, тому що сторони підтвердили свої згоди на договори зі строком на 1 рік, підписавши їх та скріпивши печатками сторін, а відповідач зареєстрував дані договори відповідно до вимог чинного законодавства. Також, позивач вказує, що відповідно до ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" після закінчення договору, позивач продовжував користуватися земельною ділянкою та сплачував орендну плату, в свою чергу відповідач не повідомив про те, що бажає розірвати договір.

24.07.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи надійшли пояснення на апеляційну скаргу, у яких просив у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

26.07.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судових засідань по розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копія ухвали Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 по справі № 911/693/17 була надіслана учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, пояснення та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 05.01.2016 між територіальною громадою села Матюші в особі Матюшівської сільради (на підставі не витребуваних сертифікатів: НОМЕР_1 на ОСОБА_6, НОМЕР_2 на ОСОБА_7, НОМЕР_3 на ОСОБА_8, НОМЕР_4 ОСОБА_9, НОМЕР_5 на ОСОБА_10, НОМЕР_6 на ОСОБА_11, НОМЕР_7 на ОСОБА_12 ) та ТОВ "АФ "Матюші" укладено Договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі, договір 1). Предметом договору зазначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради.

Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40691,53 грн. за гектар.

Договір укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору орендар має переважене право поновлення його на новий строк.

Відповідно до Договору земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій в орган,і який провів його державну реєстрацію.

Невід'ємними частинами договору є план або схема земельної ділянки, акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Вказаний договір зареєстрований у Матюшівській сільській раді, про що у державному реєстрі земель вчинено запис 05.01.2016 за №1.

Також, 05.01.2016 між територіальною громадою с. Матюші в особі Матюшівської сільради (на підставі рішень Білоцерківського міськрайонного суду : №2-0-191/2009 від 06.08.2009, №2-0-190/2009 від 06.08.2009, №2-0-199/2009 від 10.06.2009, №2-0-200/2009 від 10.06.2009, №2-0-192/2009 від 29.07.2009 за позовом прокурора Білоцерківського району в інтересах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району про визнання відумерлою спадщини після смерті ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 у вигляді земельних часток (паю)) та ТОВ "Агрофірма "Матюші" укладено договір про передачу земельної ділянки в оренду (далі - договір 2). Предметом договору зазначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Матюшівської сільської ради.

Об'єктом оренди є земельна ділянка загальною площею 11,6 га в умовних кадастрових гектарах у тому числі рілля 11,6 га, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 40 691,53 за гектар.

Договір укладено на один рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки. Після закінчення строку договору має переважне право поновлення його на новий строк.

Земельна ділянка передається в оренду для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Цей договір укладено у трьох примірниках що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий в орендаря, третій в органі, який провів його державну реєстрацію. Невід'ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки, акти приймання-передачі земельної ділянки.

Договір зареєстрований у Матюшівській сільській раді, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №2 від 05.01.2016.

Згідно із ч.1 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення договорів про передачу земельних ділянок в оренду ) істотними умовами договору оренди землі є : об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Дослідивши Договір 1, суд зазначає.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)).

Відповідно до п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року №122, нерозподілені (не витребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Стаття 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" вказує, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають лише у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

Так, згідно Договору про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016 об'єктом оренди по одному договору є земельна ділянка (а не земельна частка - пай) загальною площею 16,24 га в умовних кадастрових гектарах, у тому числі рілля 16,24 га.

Відповідно до ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1 ст.79-1 Земельного кодексу України).

Пунктом 3 ч.2 ст. 79-1 Земельного кодексу України зазначено, що формування земельних ділянок здійснюється: шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.3, ч.4 ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Таким чином, право власності на такий об'єкт нерухомого майна як земельна ділянка є речовим правом, що визначається та регламентується Цивільним кодексом України, тобто з моменту набуття землею статусу об'єкта цивільних прав, щодо неї можливо здійснювати юридично значущі дії (в тому числі і передавати в оренду) - тоді такі відносини стають цивільно-правовими.

В силу ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних частко (паїв)" та згідно п.12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток паїв затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 №122 Матюшівській сільській раді надано право передавати в оренду земельні ділянки, до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

В той ж час земельною часткою - паєм є умовна частка угідь, які були передані в колективну власність сільськогосподарським підприємствам, така частка не має чітко визначених меж та розміру (розмір визначається в умовних кадастрових гектарах), відтак пай за своєю правовою природою це ще не земельна ділянка як об'єкт цивільних прав, а право вимагати виділення в натурі певної земельної ділянки.

Таким чином, Матюшівській сільській раді законом надано право передавати такі землі в оренду, однак згідно вимог законодавства для здійснення законної передачі земельної частки (паю) в оренду, така земельна частка (пай) має бути спочатку сформована як об'єкт цивільних прав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що в Договорі 1 про передачу земельну ділянку в оренду від 05.01.2016 відсутня така істотна умова договору як об'єкт оренди, оскільки як вже зазначалось земельна ділянка є об'єктом цивільних прав з моменту її формування та відповідно присвоєння кадастрового номера.

Більш того сторони уклали договір про передачу земельної ділянки в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки.

Статтею 93 Земельного кодексу України зазначено, що строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років.

Крім того, ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватись в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, в договорі про передачу земельної ділянки в оренду від 05.01.2016 відсутнє належне визначення такої істотної умови як строк дії договору.

Дослідивши Договір 2, суд вказує, що він також укладений без формування земельної ділянки як об'єкту цивільних прав, без визначення її розміру, меж, без реєстрації в Державному земельному кадастрі та присвоєння кадастрового номера. Крім того, судом досліджені рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.08.2009 у справі №20-190/2009; у справі №2о-191/2009 від 26.08.2009; у справі №2о-192/2009 від 29.07.2009; у справі №2о-199/2009 від 10.06.2009; у справі №2о-200/200910.06.2009 (т.1, а.с. 79-83). Ціми рішеннями суду спадщина, визнана судом відумерлою, перейшла у власність територіальної громади с. Матюші Білоцерківського району в особі Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Поняття "невитребувані" земельні паї слід розмежовувати із земельними ділянками, власники яких померли і право на земельну частку (пай) яких визнано відумерлою спадщиною.

Невитребувані земельні паї перебувають лише у розпорядженні Матюшівської сільської ради з можливістю передання їх в оренду, а відумерла спадщина, яка перейшла у власність відповідача, є комунальною власністю, а законодавством України, зокрема Земельним кодексом України передбачено окремий порядок для передачі в оренду земель комунальної власності.

Згідно із ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договорів оренди від 05.01.2016) передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають в комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.2 , ч.3 ст.134 Земельного кодексу України.

Таким чином, відумерла спадщина, яка рішеннями суду передана у власність відповідача, яка є комунальною власністю повинна передаватись в оренду за результатами проведення земельних торгів (випадки встановлені ч.2., ч.3 ст. 134 ЗК України до вказаних правовідносин не застосовуються).

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності здійснюється на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

В той же час, доказів реєстрації відповідачем права власності на відумерлу спадщину суду не надано.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент укладення договору оренди) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку у відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ст. 761 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору оренди від 05.01.2016)).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вказує, що договори оренди від 05.01.2016 на момент укладення суперечили законодавству України, зокрема ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст.93, 79-1 Земельного кодексу України, ст. 203 Цивільного кодексу України та не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов.

Позивач посилався на те, що договори оренди земельних ділянок від 05.01.2016 реєструються в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" , якою затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю). Відтак, на думку позивача реєструвати саме право оренди земельних ділянок не потрібно, оскільки договори оренди земельних ділянок зареєстровані в сільській раді.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" пунктом 4 Положення передбачено, що договори оренди реєструються у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв), що ведеться за формою згідно з додатком. Датою реєстрації договору оренди є дата внесення відповідного запису до цієї книги.

Відповідно до частини 5 ст.6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

В той же час відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції дійсній на момент укладення договорів оренди) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення спірних договорів) об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст.4 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Відповідно до абзацу сьомого ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі здійснення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, похідних від права власності, за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки, відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов'язаний одночасно подати до органу державної реєстрації прав чи державному кадастровому реєстратору відповідну заяву про державну реєстрацію права власності держави чи територіальної громади на зазначені земельні ділянки. Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) вважається заявою про здійснення державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначену земельну ділянку.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)" встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

Проте, поняття реєстрація права оренди і реєстрація самого договору оренди є різними поняттями.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.01.2000 №119 "Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)" , якою затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) встановлює лише сам порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю), однак не звільняє від реєстрації самого права оренди.

За таких обставин, договори оренди земельних ділянок в момент укладення суперечили чинному законодавству, не містили всіх необхідних визначених законом істотних умов, крім того, не було здійснено державну реєстрацію права оренди позивача.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) (пункт 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

Поняття неукладеного договору є тотожним договору, що не відбувся. Разом із тим, суд бере до уваги, що договори від 05.01.2016 про передачу земельної ділянки в оренду фактично виконувались: орендар використовував надану орендодавцем землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та сплачував орендну плату.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11 та Вищий господарський суд України у постанові від 25.06.2011р. №7/221-09.

Отже, суд констатує недійсність договорів від 05.01.2016 про передачу земельної ділянки, укладених між позивачем та відповідачем.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до п.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

Разом із тим, строк дії даних договорів сплив 05.01.2017.

Із правової природи оренди, як права користування чужим майном, вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою для виникнення зобов'язання. Таким чином, закінчення строку договору тягне за собою припинення зобов'язання в силу того, що перестає існувати, власне, його підстава.

У звязку з цим, визнання судом недійсними договорів від 05.01.2016 про передачу земельних ділянок в оренду, укладених між позивачем та відповідачем, унеможливлюється після припинення зобов'язань за ними у звязку із закінченням строку таких договорів. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23.12.2015р. №3-1143гс15.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо відмови в задоволені вимоги про визнання продовженими договорів оренди землі від 05.01.2016 укладених між територіальною громадою с. Матюші в особі Матюшівської сільської ради та ТОВ "АФ "Матюші", строком на 1 рік до виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки, оскільки правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, в тому числі і переважного права оренди для позивача (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

Більш того, відповідно до статті 33 Закону України "Про оренду землі" реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленою цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. При цьому, частина 1 наведеної норми регламентує переважне право орендаря перед іншими особами на укладення договору оренди землі, частина 6 - підстави поновлення договору оренди, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди. У розумінні зазначених приписів для застосування положень частини 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: 1) орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; 2) орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; 3) до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; 4) орендодавець упродовж місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено іншу підставу поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і за відсутності упродовж одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Тобто для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: 1) орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; 2) орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; 3) відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; 4) сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Аналогіна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 25.05.16 у справі №911/1707/15, від 13.04.16 у справі №6-2027цс15, від 25.02.15 у справі №6-219цс14.

Отже, частини перша-п'ята ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (переважне право добросовісного орендаря на укладення договору на новий строк) та частини шоста-дев'ята цієї статті (поновлення договору на той самий строк на тих самих умовах), регламентують різні за змістом та взаємовиключні відносини та одночасне їх застосування є некоректним.

Позивач вказав, що 05.01.2017 звертався до Матюшівської сільської ради з двома заявами №3А та №6/1 про поновлення договорів оренди землі на новий строк. Крім того, 09.02.2017 позивачем надано відповідачу гарантійний лист, яким ТОВ "Агрофірма "Матюші" гарантувало, що орендна плата за 2017, за невитребувані паї площею 11,6 га та 16,24 га буде сплачена товариством у розмірі 8% від нормативно-грошової оцінки землі.

При цьому позивачем не надано доказів, що у відповідності до вимог ч.3 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" до своїх листів до орендодавця він надавав проект додаткової угоди.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що позивач мав намір скористатися правом добросовісного орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк (7 років) що регламентується частинами першою-п'ятою ст. 33 Закону України "Про оренду землі" ( в редакції Закону від 07.07.2011), що виключає застосування до відносин сторін механізму, передбаченого частинами шостою-дев'ятою цієї статті. Відтак, вимога позивача про визнання договорів оренди продовженими не відповідає дійсним взаємовідносинам учасників провадження.

Таким чином, в заявах йшлося не про поновлення договору на тих самих умовах на той самий строк, а про укладення договору оренди на інший новий строк, тобто в порядку частин першої та другої ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яке за законом може бути здійснено як реалізація преважного права добросовісного орендаря шляхом укладення додаткової угоди.

Отже, переважне право у позивача відсутнє, оскільки договори оренди укладались з грубим порушенням чинного законодавства, а державна реєстрація права оренди позивача на спірні земельні ділянки взагалі не була здійснена. Також, позивачем не було направлено орендодавцю проекту додаткових угод, текст яких не було подано і до матеріалів справи.

Проте, позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин. Фактично вказана вимога є похідною від вимоги про поновлення договорів оренди на той самий строк, оскільки без неї, вимога про скасування рішення сільської ради не буде виконувати функцію захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Сам позивач, обґрунтовуючи вимогу про скасування рішення сільської ради від 09.02.2017 "Про надання згоди на передачу в оренду земельних ділянок ФОП ОСОБА_5." вказував, що таке рішення порушує його переважне право оренди.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність переважного права оренди у позивача та відсутність факту поновлення договорів оренди після 05 січня 2017 року, вимога про визнання незаконним та скасування рішення тринадцятої сесії сьомого скликання Матюшівської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 16,24 га та 11,6 га в оренду ФОП ОСОБА_5, також не належить до задоволення, оскільки дане оскаржуване рішення не стосується прав та законних інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" у позові.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Скаржником належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким позов задоволено повністю, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 15.05.2017 року у справі № 911/693/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/693/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді В.В. Куксов

А.І. Тищенко