ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2017 р.Справа № 916/679/17

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Величко Т.А.

суддів: Бєляновського В.В.

ОСОБА_1

(Склад колегії сформовано на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями)

при секретарі Маленковій О.П.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2

від відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України

на рішення господарського суду Одеської області від 06.06.2017р.

по справі №916/679/17

за позовом: державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України

до відповідача: державної установи „Лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України на водному транспорті

про стягнення 25 728,42 грн.,

В судовому засіданні 10.08.2017 року згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України (далі позивач, порт, ДП „АМПУ в особі Іллічівської філії) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до державної установи „Лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України на водному транспорті (далі відповідач, ДУ „ЛЦ МОЗ УКРАЇНИ на ВТ) про стягнення (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 06.04.2017 року за вх.№ 2-1927/17, від 28.04.2017 року за вх.№2-2413/17) 25728,42 грн., з яких: 25176,40 грн. основного боргу, 350,61 грн. пені, 126,57 грн. інфляційних втрат, 74,84 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 193 ГК України, ст. ст. 526, 529, 530, 610, 625 ЦК України та вмотивовані неналежним виконання грошового зобовязання з оплати вартості отриманих відповідачем послуг за договорами про технічне забезпечення електропостачання споживача від 23.04.2013 року за № 3770 та про надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення від 08.05.2015 року за № 65-П-ІЛФ-15 внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 25176,40 грн., що призвело до нарахування на підставі п. 8.2 договору № 3770 від 23.04.2013 року та п. 5.4 договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року пені, що загалом становить 350,61 грн., а також, в порядку ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані інфляційні втрати в сумі 126,57 грн. та 3% річних в сумі 74,84 грн. Викладені обставини зумовили звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами до відповідача.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.03.2017 року порушено провадження у справі № 916/679/17 із прийняттям розгляду позовної заяви.

У відзивах на позовну заяву, що місцевим господарським судом зареєстровані 10.04.2017 року за вх.№ 8418/17 та 26.04.2017 року за вх.№ 9720/17, ДУ „ЛЦ МОЗ УКРАЇНИ на ВТ просило суд відмовити в задоволенні вимог позову з тих підстав, що чинним законодавством передбачено надання санітарно - карантинним підрозділам використання послуг з електропостачання та водовідведенням на безоплатній основі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.05.2017 року розгляд справи № 916/679/17 відкладено на 29.05.2017 року.

Ухвалою місцевого господарського суду від 29.05.2017 року, в порядку ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи № 916/679/17 на 15 днів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.06.2017 року по справі № 916/679/17 (суддя Желєзна С.П.) в позові відмовлено. Визнано недійсним договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23.04.2013 року, укладений між державним підприємством „Адміністрація морських портів України та державною установою „Лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України на водному транспорті. Визнано недійсним договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення №65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року, укладений між державним підприємством „Адміністрація морських портів України та державною установою „Лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України на водному транспорті.

Рішення суду обґрунтовано положеннями ст. ст. 185, 190, 216, 901 ЦК України, ст. 11 ЗУ „Про морські порти, Правилами санітарної охорони території України, Положенням про санітарно- карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України та вмотивовано тим, що вимогами ст. 11 ЗУ„Про морські порти адміністрація морських портів зобовязана надавати в користування на безоплатній основі приміщення організаціям, що виконують санітарно-карантинний та екологічний контроль на пунктах пропуску державного кордону України, внаслідок чого 07.11.2013 року між Регіональним відділенням фонду державного майна України та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить державі № 93, на підставі якого відповідачем прийнято в строкове користування нежитлове приміщення, що знаходиться у місці Чорноморськ по вул. Транспортна, 37, балансоотримувачем якого є позивач, з орендною платою, що становить 1 грн. на рік. Виходячи з вимог ст. 185 ЦК України, суд дійшов до висновку, що мережі електропостачання, водопостачання та водовідведення є приналежністю головної річчі обєкту оренди за договором оренди від 07.11.2013 року, а тому зазначені послуги відповідач має отримувати на безоплатній основі, що зумовлює відмову в задоволенні позову і в порядку п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України підлягає визнанню недійсними договір про технічне забезпечення електропостачання споживача № 377-О від 23.04.2013 року та договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року.

Не погодившись з рішенням суду від 06.06.2017 року, ДП „АМПУ в особі Іллічівської філії звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює його скасування з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник наполягає на тому, що: - суд дійшов до помилкового висновку, що обєкт оренди знаходиться в межах зони пункту пропуску через державний кордон України; - судом не враховано тієї обставини, що предметом спору є оплата вартості отриманих відповідачем послуг з електропостачання, водопостачання та водовідведення; - суд дійшов до безпідставного висновку, що отримані позивачем послуги з електропостачання та водопостачання, водовідведення, в розумінні ст. 185 ЦК України є невідємною приналежністю до обєкта оренди, вартість яких не підлягає оплаті; - судом також безпідставно застосовані положення п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України до спірних правовідносин, оскільки визнані судом висновки встановленими, є недоведеними.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 року по справі № 916/679/17 прийнято апеляційну скаргу ДП „АМПУ в особі Іллічівської філії до провадження колегією суддів, сформованої на підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2017 року із призначенням дати її розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу, що зареєстрована 18.07.2017 року за № 2970/17, ДУ „ЛЦ МОЗ УКРАЇНИ на ВТ просило господарський суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, оскільки їх вважає безпідставними, а оскаржуване рішення суду від 06.06.2017 просить залишити без змін у звязку з тим, що воно прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що відбулось 20.07.2017 року, оголошено перерву до 10.07.2017 року.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Статтею 99 ГПК України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вказувалось вище, оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду від 06.06.2017 року, в порядку п. 1 ч.1 ст. 83 ГПК України, договір №377-О від 23.04.2013 року та договір № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року визнані недійсними з мотивів їх укладення сторонами в порушення приписів ст. 11 ЗУ „Про морські порти, Правил санітарної охорони території України, Положення про санітарно- карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України, постанови КМУ „Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства від 22.02.1994 року за № 100, а також, зважаючи на викладене, судом відмовлено в задоволенні позову про стягнення з відповідача вартості комунальних послуг з тих підстав, що у відповідності до приписів ст. 185 ЦК України позивачем отримані послуги з електропостачання та водопостачання, які за своєю правовою природою є невідємними складовими головної річчі (обєкт оренди), що знаходиться в користуванні у позивача на підставі договору оренди від 07.11.2013 року.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 85 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Пунктами 2.1, 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними розяснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

З викладеного випливає, що господарські суди ухвалюючи рішення наділені саме правом, а не обовязком визнати за власною ініціативою недійсним правочин у повному його обсязі або у певній його частині лише у разі одночасної наявності таких умов, як повязаність оспорюваного договору з предметом спору та невідповідність (суперечність) такого договору чинному законодавству.

Матеріали справи свідчать, що 07.11.2013 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 93, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт (Балансоутримувач), зокрема, нежитлове приміщення, що розташовано за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, буд. 37 (п.1.1 договору).

Пунктом 3.1 договору обумовлено, що орендна плата визначається на підставі п. 10 ОСОБА_4 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року за № 786 (зі змінами) і становить 1 гривню на рік.

Відповідно до п. 5.9 договору орендар зобовязується здійснювати витрати, повязані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів, після підписання цього договору, укласти з Балансоутримувачем орендного майна договір про відшкодування витрат Балансоутримувачу на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю та витрат зі сплати податку на землю.

Пунктами 10.1, 10.4 договору встановлено, що цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 01.11.2013 року до 07.11.2014 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих умовах, які були передбачені цим договором при обовязковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти обєктом оренди. (а/с 144-148).

07.11.2013 року актом приймання передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт до договору оренди від 07.11.2013 року, укладеного з Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на водному транспорті орендодавцем передано, а орендарем прийнято у строкове платне користування державне нерухоме майно, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт (Балансоутримувач), зокрема, нежитлове приміщення, що розташовано за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, буд. 37 (а/с 149).

Колегія суддів апеляційної інстанції зважаючи на відсутність в матеріалах справи документальних доказів на підтвердження припинення строку дії договору або відмову сторін від пролонгації, його розірвання, дійшла до висновку про чинність цього договору на дату звернення позивача до суду.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов п. 5.9 договору оренди № 93 від 07.11.2013 року, між ДП „Іллічівський морський торговельний порт (власник мереж) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті (Споживач) 23.04.2013 року укладеного договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О, згідно з яким власник мереж забезпечує технічну можливість передачі електричної енергії споживачу в обсягах, згідно з договором про постачання або про купівлю - продаж електричної енергії, з показниками допустимих відхилень від стандартних умов надання обсягу електричної енергії та рівня дозволеної потужності за класами напруги, а споживач дотримується установленого режиму споживання електричної енергії та своєчасно сплачує за отримані послуги, визначені п. 4.1 цього договору (п.1.1 договору).

Підпунктом 4.1.1 п. 4.1 договору передбачено, що споживач зобовязується здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії за розрахунковий період. Розрахунковий період вважається період з 25 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця. Плата за перетікання реактивної електричної енергії вноситься субспоживачем на підставі рахунка, одержаного від порту. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 10 днів.

Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі внесення платежів, передбачених п. 4.1 цього договору з порушенням термінів, споживач сплачує власнику мереж пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати. Сума пені зазначається в розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 10.6 договору обумовлено, що цей договір укладається на строк до 31.12.2013 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається автоматично продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством України. (а/с. 20-25).

Колегія суддів апеляційної інстанції також зауважує на тому, що матеріали справи не містять в собі документальних доказів на підтвердження припинення дії зазначеного договору, а відтак, такий договір також є чинним на дату звернення позивача до суду.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України встановлено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1.2 Правил користування електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. № 28 (у редакції постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17.10.2005р. № 910), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02.08.1996р. за № 417/1442 (далі - правила) встановлено, що власник електричних мереж - юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі та/або розподілу електричної енергії. Договір про технічне забезпечення електропостачання споживача - домовленість двох сторін (споживач та електропередавальна організація або основний споживач), яка є документом певної форми, що встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час технічного забезпечення постачання електричної енергії. Технічне забезпечення електропостачання споживача (субспоживача) - забезпечення власником електричних мереж технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії в точку приєднання електроустановок споживача (субспоживача) в певних обсягах у межах дозволеної потужності споживача (субспоживача) з показниками параметрів якості електричної енергії в точці приєднання електроустановок споживача (субспоживача) відповідно до умов договору.

Пунктом 1.5 вказаних Правил передбачено, що у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань уносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору (додаток 1) укладається договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Дослідивши договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23.04.2013 року та вимоги чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що сторонами 23.04.2013 року укладено договір №377-О у відповідності до вимог чинного законодавства, який відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання споживача, встановленого додатком 1 Правил користування електричної енергії.

Також матеріали справи свідчать, що на виконання умов п. 5.9 договору оренди № 93 від 07.11.2013 року між ДП „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівськом філії ДП „Адміністрація морських портів України (адміністрація Іллічівського морського порту) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті (абонент) 08.05.2015 року укладено договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15, згідно з яким Адміністрація здійснює послуги з подачі питної води (надалі вода), на обєкт Абонента і послуги з передачі від нього господарсько - побутових і виробничих стоків в міську каналізаційну мережу каналізаційними мережами Адміністрації (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 договору обумовлено, що Адміністрація зобовязується цілодобово забезпечувати обєкт абонента водою і приймати від нього господарсько-побутові і виробничі стоки в межах лімітів, встановлених КП „Іллічівськводоканал.

Пунктом 5.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 10.03.2016 року до договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року) встановлено, що оплата проводиться на підставі виписаного рахунку (за поточний період), направленого замовленим листом або врученого уповноваженому представнику абонента під розпис, який підлягає оплаті не пізніше 20-го числа наступного за звітним.

Пунктом 5.4 договору обумовлено, що у разі прострочення оплати абонент оплачує адміністрації пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня за кожен день прострочення оплати від суми недоплати.

Умовами. 5.6 договору встановлено, що сторони погодились, що акт приймання здачі виконаних робіт, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт надання Адміністрацією послуг абоненту. Абонент зобовязаний не пізніше другого дня після отримання екземплярів акта приймання передачі виконаних робіт повернути Адміністрації підписаний та засвідчений власною печаткою, належний екземпляр акта. У разі невиконання абонентом зазначених зобовязань, акт приймання передачі виконаних робіт вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документа, підписаного абонентом.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що цей договір укладається на строк з 01.01.2015 року до 31.12.2015 року і вважається автоматично щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну його дії не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. (а/с 10-19).

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документальних доказів на підтвердження припинення дії цього договору шляхом відмови від його пролонгації або його розірвання, колегія суддів апеляційної інстанції також дійшла висновку про його чинність на дату звернення позивача до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції також зауважує на тому, що у відповідності до ЗУ „Про морські порти адміністрація морських портів України входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та обєднує українські морські порти та інші інфраструктурні елементи. Одним із завдань адміністрації морських портів України є ефективне використання та управління державним майном, внаслідок чого адміністрації морських портів України, чинним законодавством наділено правом на укладення господарських договорів з питань забезпечення своєї діяльності, в тому числі на комунальні послуги.

Підпунктом ст. 1 Правил користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 07.10.2008 року за № 936/15627 (далі- Правила) встановлено, що ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод. Субспоживач - суб'єкт господарювання, який одержує воду з комунальної водопровідної мережі або скидає стічні води в комунальну мережу водовідведення через мережі споживача.

З аналізу умов договору на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року вбачається, що забезпечення Адміністрацією водою і приймання від відповідача господарсько-побутових стоків здійснюються в межах, встановлених КП „Іллічівськводоканал і зважаючи на умови п. 5.9 договору оренди № 93 від 07.11.2013 року, фактично в договорі № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року Адміністрація виступає в якості основного споживача, що користується послугами з подачі питної води та каналізаційними стоками, що надає КП „Іллічівськводоканал з оплатою вартості таких послуг, а відповідач в цьому договорі фактично виступає в якості субспоживача з використання таких послуг, вартість яких має компенсувати у відповідності до показань обліку.

Колегія суддів апеляційної інстанції також наголошує на тому, що жодним чинним законодавством не заперечується можливість отримання орендодавцем (балансоутримувачем) компенсації з орендаря вартості отриманих ним комунальних послуг шляхом укладення відповідного договору.

Дослідивши викладені обставини, чинне законодавство, умови договору № 377-0 від 03.11.2013 року, договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що кожний із зазначених договорів, на дату їх складання укладені у відповідності до чинного законодавства.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що посилання місцевим господарським судом на укладення договорів № 377-0 від 03.11.2013 року, № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року в порушення Постанови Кабінету Міністрів України „Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства від 22 лютого 1994 p. N 100 (з наступними змінами та доповненнями); Положення про санітарно-карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України у морському (річковому) порту, відкритому для міжнародних зв'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 р. N 31, є безпідставним, оскільки наведені норми права регулюють відносини між сторонами, що є предметом цього спору, які виникають на території митних та пропускних пунктах через державний кордон України, тоді як, відповідачем не спростовано ані усно, ані письмово твердження позивача, що нежитлове орендоване приміщення відповідачем, що знаходиться у місці Чорноморськ по вул. Транспортна, 37, територіально знаходиться поза межами порту, що унеможливлює застосування наведених вище норм права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення з порушенням норм процесуального права, що зумовлює його скасування в цій частині.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року позивачем на адресу відповідача були надіслані рахунки на оплату Пр/1 012 від 31.01.2017 року на суму 6828,86 грн., № Пр/ 1 078 від 28.02.2017 року на суму 9450,66 грн., № Пр/ 2 316 від 31.03.2017 року на суму 8536,08 грн. та на виконання умов договору № 377-0 від 03.11.2013 року надіслані рахунки на оплату №Пр/1 017 від 31.01.2017 року на суму 129,61 грн., № Пр/2 274 від 28.02.2017 року на суму 135,71 грн. № Пр/2 315 від 31.03.2017 року на суму 95,48 грн., що загалом становить 25176,40 грн.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує на тому, що матеріали справи не містять в собі документальних доказів на підтвердження оплати вартості отриманих відповідачем комунальних послуг, а також не заперечується останнім такої несплати, а відтак, наявність у відповідача заборгованості в сумі 25176,40 грн. позивачем доведено певними засобами доказування, що зумовлює задоволення позову в цій частині.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія судів апеляційної інстанції, зважаючи на доведеність документальними доказами обставини порушення відповідачем строків оплати вартості отриманих ним послуг за договорами № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року та № 377-0 від 03.11.2013 року, погоджується з доводами позивача про наявність законних підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, що за правильним розрахунком позивача становить 126,57 грн. інфляційних втрат та 74,84 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2 договору № 377-О від 23.04.2013 року встановлено, що у разі внесення платежів, передбачених п. 4.1 цього договору з порушенням термінів, споживач сплачує власнику мереж пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати. Сума пені зазначається в розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 5.4 договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року обумовлено, що у разі прострочення оплати абонент оплачує адміністрації пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня за кожен день прострочення оплати від суми недоплати.

Виходячи з викладеного та зважаючи на доведеність документальними доказами обставини порушення відповідачем строків, обумовлених в договорі № 65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року та на умови п. 5.4 договору від 08.05.2015 року, а також обумовлених в договорі № 377-О від 23.04.2013 року та на умови п. 8.2 договору від 23.04.2013 року, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позову про стягнення з відповідача розміру пені, що за правильним розрахунком позивача становить 350,61 грн.

Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення від 06.06.2017 року з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 104 ГПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103- 105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії ДП „АМПУ - задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 06.06.2017р. у справі № 916/679/17 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити. Стягнути з державної установи „Лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України на водному транспорті на користь Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії ДП „АМПУ 25176,40 грн. основного боргу, 350,61 грн. пені, 126,57 грн. інфляційних втрат, 74,84 грн. 3% річних, 1760,00 грн. судового збору за апеляційне провадження.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського Процесуального Кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя Л.В. Лавриненко