КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа№ 910/4378/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Хлівна Д.О. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017

у справі №910/4378/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Руджен»

про скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Руджен» (далі, відповідач) про скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем на підставі підроблених документів було набуто та зареєстровано право власності на 60,3 м. кв., а також самовільно зайнято земельну ділянку, на якій здійснено прибудову до будинку по просп. Г.Гонгадзе, 3-Б, що є підставою для скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 №17481181.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/4378/17 у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем, з огляду на приписи норм статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, неправильно визначено спосіб захисту порушеного права.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/4378/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції не містить детального аналізу положень законодавства України щодо способу захисту цивільних прав та інтересів судом.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач набув та зареєстрував право власності на 60,3 м. кв., а також самовільно зайняв земельну ділянку, на якій здійснено прибудову до будинку по просп. Г.Гонгадзе, 3-Б на підставі підроблених документів, що є підставою для скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 №17481181.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.08.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Київського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги позивача до провадження від 04.07.2017, яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, а саме: 04208, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, буд. 3-Б, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, повернулась на адресу Київського апеляційного господарського суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі, Постанова №18) роз'яснено, що за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, з огляду на приписи статті 64 Господарського процесуального кодексу України та пункт 3.9.1. Постанови №18, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції інстанції, однак, відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, у судове засідання не з'явився.

Враховуючи те, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду спору з огляду на доказове наповнення матеріалів справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/4378/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2009 між Відділом приватизації комунального майна Подільського району міста Києва, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень (шляхом викупу), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. та зареєстровано в реєстрі за №9194, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив нежилі приміщення з №1 по №3 (групи приміщень №2) ІІ поверху та приміщення №1 по № 9 (групи приміщення № 3) ІІІ поверху (в літ. Б), загальною площею 116,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, просп. Гонгадзе Георгія, 3Б, вартістю 365 463 грн. 00 коп. (а.с.26-28).

27.01.2010 між Відділом приватизації комунального майна Подільського району міста Києва, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен», як покупцем, було підписано акт прийняття-передачі №2, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає продані 22.12.2009 нежилі приміщення з №1 по №3 (групи приміщень №2) ІІ поверху та приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №3) ІІІ поверху (в літері Б), загальною площею 116,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, просп. Гонгадзе Георгія, 3Б (а.с.35).

Згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок 3-Б по проспекту Г.Гонгадзе у місті Києва знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та згідно з розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 №50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з управління та обслуговування нежитлового фонду Подільського району міста Києва» знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» (а.с.14-17).

17.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №17481181 про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен» на нежилі приміщення з №1 по №3 (групи приміщень №2) ІІ поверху та приміщень з №1 по №9 (групи приміщень №3) ІІІ поверху (в літ. Б), загальною площею 177,2 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, просп. Гонгадзе Георгія, 3Б (а.с.45).

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, ним було проведено комісійне обстеження за участю представників відділу контролю за благоустроєм Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, в результаті якого було встановлено наявність об'єкту самочинного будівництва (прибудову) по проспекту Г.Гонгадзе, 3-Б, а саме: до стіни лівого крила прибудови до приміщень, які частково перебувають у приватній власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен» (приміщення на третьому поверсі), збудовано самовільну прибудову на два поверхи, вхід до якої знаходиться у внутрішньому дворі, а інший вхід безпосередньо через приміщення, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен».

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем на підставі підроблених документів набуто та зареєстровано право власності на 60,3 м. кв., а також відбулось фактичне зайняття земельної ділянки, на якій здійснено прибудову до будинку по просп. Г.Гонгадзе, 3-Б.

У зв'язку з вищенаведеним, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Компанія «Руджен» про скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 №17481181 щодо реєстрації права власності ТОВ «Будівельна компанія «Руджен» на нерухоме майно загальною площею 177,2 кв.м по просп. Г. Гонгадзе, 3-Б, у зв'язку з відсутністю правових підстав для набуття права власності на 60,3 м. кв., та самовільним зайняттям земельної ділянки, на якій здійснено прибудову до будинку по просп. Г.Гонгадзе, 3-Б.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», а доводи скаржника вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У відповідності до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі, підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Таким чином, із приписів вищенаведених правових норм вбачається, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що позивачем, з огляду на приписи норм статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, неправильно визначено спосіб захисту порушеного права.

У випадку якщо позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється, слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з приписів вищевказаних статей, такий спосіб захисту цивільних прав як скасування запису державного реєстру, не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, встановлених господарським та цивільним законодавством, а тому, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, суд вірно зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статті 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).

Суд вірно зазначає, що у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що такий спосіб захисту цивільних прав як скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв'язку з тим, що спірне нерухоме майно побудоване відповідачем на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є неефективним способом захисту прав та інтересів, так як не забезпечує їх реального захисту.

Разом з тим, за змістом положень розділу ІІІ Земельного кодексу України, правами на землю є: право власності; право користування землею (право постійного користування і право оренди); право земельного сервітуту; право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови.

Підстави набуття права на землю визначені нормами статті 116 Земельного кодексу України, згідно із якою громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернення до Київської міської ради для отримання рішення про передачу (надання) земельної ділянки у користування відповідача, тобто не доведено існування у відповідача прав на земельну ділянку у встановленому Земельним кодексом України порядку, оскільки рішення Київської міської ради про затвердження проекту землеустрою та надання відповідачу земельної ділянки у власність чи користування в установленому Земельним кодексом України порядку не приймалося, відповідний договір оренди земельної ділянки з відповідачем не укладено.

Тоді як, відсутність у відповідача прав на відповідну земельну ділянку за умов її фактичного використання під розміщення нежитлових споруд може бути підставою для заявлення позивачем позову в порядку частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, якою передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому, статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна із чужого незаконного володіння, з метою відновити порушене володіння річчю.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором (так званий «титульний володілець»), який на момент пред'явлення позову не володіє цим майном. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, тобто, заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, що міститься в постанові від 18.12.2013 у справі №6-104цс13, вимога титульного володільця про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов вірного висновку, про те, що оскільки позивачем при зверненні до суду із даним позовом було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, а тому вимоги позивача про скасування запису державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 №17481181 щодо реєстрації права власності ТОВ «Будівельна компанія «Руджен» на нерухоме майно загальною площею 177,2 кв.м по просп. Г. Гонгадзе, 3-Б, не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/4378/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/4378/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/4378/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко