ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.08.17р. Справа № 904/7251/17

За позовом Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

до Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 у загальному розмірі 3 048 128 грн. 37 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - юрисконсульт (довіреність № 40 від 05.01.2017)

від відповідача: ОСОБА_3 - юрисконсульт (довіреність № 157/1527 від 28.12.2016)

ОСОБА_4 - представник (довіреність № 900/46 від 08.06.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" (далі - відповідач) заборгованість за договором про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 у загальному розмірі 3 048 128 грн. 37 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 1 996 193 грн. 09 грн. - основний борг;

- 46 514 грн. 82 коп. - пеня;

- 924 602 грн. 00 коп. - інфляційні втрати;

- 80 818 грн. 46 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 в частині розрахунків за спожиту в період з жовтня 2013 року по березень 2017 року теплову енергію у встановлений договором строк, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 1 996 193 грн. 09 грн. За прострочення виконання вказаного зобов'язання на підставі пункту 9.4.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.10.2016 по 01.04.2017 в сумі 46 514 грн. 82 коп. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2013 року по березень 2017 року у сумі 924 602 грн. 00 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 21.10.2013 по 01.04.2017 у сумі 80 818 грн. 46 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 31.07.2017.

Від відповідача надійшло клопотання про застосування позовної давності (вх.суду 41971/17 від 27.07.2017), в якому він зазначає, що позивачем були пропущені строки позовної давності на звернення з вимогами про стягнення заборгованості за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року, у зв'язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні вимог про стягнення заборгованості, яка утворилася до в період з 01.11.2013 до 30.06.2014 та, відповідно, вимог про нарахування на вказану заборгованість інфляційних втрат та 3% річних.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 41972/17 від 27.07.2017), в якому він зазначає, що договір про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 було укладено сторонами із протоколом розбіжностей. Відповідач вказує про те, що враховуючи необхідність застосування до частини вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності, за розрахунком відповідача правомірними та обґрунтованими є вимоги про стягнення 1 448 236 грн. 85 коп. - основного боргу, 46 514 грн. 82 коп. - пені, 321 659 грн. 90 коп. - інфляційні втрати та 37 968 грн. 69 коп. - 3% річних. При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд зменшити належну до стягнення пеню на 50%, посилаючись на тяжкий фінансовий стан його підприємства, наявність великої заборгованості із заробітної плати, а також наявність дебіторської заборгованості. Відповідач просить суд врахувати вказані обставини стягнути пеню в сумі 23 257 грн. 41 коп. (-50%). Також відповідач просить суд врахувати тяжкий стан його підприємства та розстрочити виконання рішення суду на 3 роки, шляхом сплати боргу рівними частинами.

У судове засідання 31.07.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 31.07.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.07.2017 частково заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву; просив суд задовольнити його клопотання про зменшення пені та розстрочку виконання рішення суду.

У судовому засіданні 31.07.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 07.08.2017.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 43882/17 від 07.08.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи докази тяжкого фінансового становища його підприємства, а саме: копію балансу на 01.07.2017, копію звіту про фінансові результати за І півріччя 2017 року, довідку від 30.06.2017 про заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати та внескам на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; довідку про наявність дебіторської заборгованості КП "ТПТЕ "Теплотранс".

У судове засідання 07.08.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 07.08.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.08.2017 просив суд врахувати доводи, викладені у відзиві на позовну заяву; застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та задовольнити його клопотання про зменшення пені та розстрочку виконання рішення суду.

У судовому засіданні 07.08.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 08.08.2017.

У судовому засіданні 08.08.2017 представник позивача наполягав на повному задоволенні позовних вимог; просив суд відмовити відповідачу у задоволенні клопотань про зменшення пені та розстрочку виконання рішення суду.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.08.2017 підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву; вважав подані ним клопотання про зменшення пені та розстрочку виконання рішення суду обґрунтованими та просив суд їх задовольнити.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 08.08.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 07.07.2012 між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради, яке в подальшому змінило своє найменування на Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (далі - теплопостачальне підприємство, позивач) та Державним підприємством "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" (далі - споживач, відповідач) було укладено договір про постачання теплової енергії № 1553 (далі - договір, а.с.21-24), відповідно до умов якого теплопостачальне підприємство бере на себе зобов'язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов'язується одержати теплову енергію та оплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами (цінами) в терміни та на умовах передбачених договором (пункт 2.1. договору).

До договору сторонами були підписані такі додатки:

- додаток № 1 - Розрахунок обсягів та вартості теплової енергії (а.с.25);

- додаток № 2 - Межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін (схема) (а.с.26);

- додаток № 3 - Зразок акту здачі-прийняття теплової енергії (а.с.27).

В подальшому, сторонами було укладено додаткову угоду від 11.01.2013 до договору, в якій сторони дійшли згоди щодо такого:

- у зв'язку з виникненням обставин, які впливають на витрати, необхідні для виконання обов'язків за договором про постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання № 1553 від 07.07.2012 на діючих умовах, відповідно до статей 651, 653, 654 Цивільного кодексу України, керуючись статтею 188 Господарського кодексу України, та згідно листа споживача № 186/771 від 24.12.2012, сторони дійшли згоди щодо необхідності внесення змін з 01.01.2013 у договір та додаток № 1 до договору "Розрахунок обсягів та вартості теплової енергії" виключити об'єкт розташований за адресою: вул. Каверіна, буд. 1; вул. Робоча, буд. 81; вул. Робоча, буд. 75 (а.с.30).

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони визначили, що договір набуває юридичної сили з моменту його підписання та діє до 07.07.2015, в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Датою підписання договору вважається дата, зазначена у правому верхньому куті першої сторінки договору. У разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається продовженим на той самий строк (кількість місяців/днів, визначених у пункті 11.1 договору) і на тих самих умовах. Кількість пролонгації по договору необмежена (пункт 11.2. договору).

Судом враховано, що в пункті 13.3. договору сторони визначили, що підписавши договір, керуючись статтею 259 Цивільного кодексу України, за взаємною згодою, збільшують загальний строк позовної давності до 5 років щодо прав та обов'язків, набутих сторонами за договором.

В той же час, зі змісту договору вбачається, що відповідач його підписав із протоколом розбіжностей (а.с.98-101).

Так, в матеріалах справи наявний лист № 186/3 від 08.01.2013 з яким відповідач повернув позивачу підписаний договір № 1553 та протокол розбіжностей. Вказаний лист було отримано позивачем 08.01.2013, про що мається відповідна відмітка у правому нижньому куті (а.с.102).

Згідно з приписами статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, аті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Разом з тим, за приписами частини восьмої цієї ж статті Господарського кодексу України у разі, коли сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, отримавши спірний договір із протоколом розбіжностей, надав відповідачу лист № 99 від 11.01.2013, в якому вказав про відсутність підстав розглядати протокол розбіжностей, оскільки відповідачем було порушено 20-денний строк на складання такого протоколу, отже договір позивач вважає укладеним у запропонованій ним редакції (а.с.103).

З цього приводу суд зазначає, що позивач не довів належними доказами факт отримання проекту договору відповідачем саме 25.09.2012 (як це вказано у листі), в той же час, як вбачається з матеріалів справи позивач не надав протягом 20 днів з моменту отримання протоколу розбіжностей (з 08.01.2013) свої заперечення та зауваження на протокол розбіжностей, складений відповідачем, а також в матеріалах справи відсутні докази передачі вирішення вказаного спору до суду.

Отже, суд приходить до висновку про укладення договору про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012 з протоколом розбіжностей (а.с.99-101).

При цьому, в протоколі розбіжностей вказано про виключення пункту 13.3. розділу 3 (а.с.101).

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений договір № 1553 від 07.07.2012 за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Приписами статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статті 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до пункту 3.1. договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах, визначених додатком № 1 договору, для задоволення наступних потреб:

- опалення - в опалювальний період (175 діб);

- вентиляція - в опалювальний період (175 діб);

- гарячого водопостачання - протягом року (350 діб);

- технологічних потреб відповідно з виробничою програмою споживача (пункт 3.1. договору);

Обсяг теплової енергії для потреб визначений додатком № 1, визначається розрахунковим способом з використанням "Норм та вказівок" та є динамічною величиною, яка змінюється під впливом температурних показників та інших суттєвих факторів, які сторони в момент укладення договору не в змозі передбачити. Розрахунок обсягу та вартості теплової енергії наведено у додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору (пункт 3.2. договору).

Згідно з пунктом 3.5. договору початок та кінець опалювального періоду встановлюється відповідним актом місцевого органу самоврядування.

У розділі 6 договору сторони визначили, зокрема, умови щодо обліку теплової енергії, а саме:

- облік спожитої теплової енергії споживачем здійснюється на межі продажу, яка є межею балансової належності (додаток № 2 до договору) на підставі показників комерційних приладів обліку. В разі відсутності у споживача комерційних приладів обліку теплової енергії обсяг спожитої теплової енергії розраховується у відповідності до теплового навантаження (визначеного додатком № 1 до договору) з врахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості діб роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді (пункт 6.1. договору);

- облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється за показниками комерційного приладу облік, встановленого за адресою: вул. Робоча, буд. 166; вул. Каверіна, буд. 1; розрахунковим способом за адресою: вул. Робоча, буд. 75; вул. Робоча, буд. 81; вул. Робоча, буд. 85 (пункт 6.2. договору);

- межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін вказана в додатку № 2 до договору та не може бути змінена в односторонньому порядку (пункт 6.4. договору).

У розділі 7 договору сторонами були погоджені тарифи та розрахункова вартість теплової енергії, а саме:

- тарифи на теплову енергію, що споживається згідно з договором затверджені Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України від 30.09.2011 за № 13 (пункт 7.1. договору);

- тариф (з ПДВ) для розрахунків за договором складає: теплова енергія для потреб інших споживачів - 890 грн. 26 коп. за 1 Гкал (без ПДВ); 1 068 грн. 31 коп. за 1 Гкал (з ПДВ). Про зміну тарифів споживач повідомляється в порядку, визначеному пунктами 5.1.7. та 5.2.3. договору (пункт 7.2. договору)

Відповідно до пункту 3.3. договору фактично отриманий обсяг теплової енергії споживачем від теплопостачального підприємства фіксується сторонами актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору.

Так, на виконання умов договору позивачем у період з жовтня 2013 року по березень 2017 року були надані відповідачу послуги з теплопостачання, з урахуванням корегування, на загальну суму 1 996 193 грн. 09 коп., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-приймання теплової енергії, а саме:

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 8232 від 31.10.2013 на загальну суму 25 045 грн. 19 коп. (а.с.31);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 9140 від 30.11.2013 на загальну суму 66 000 грн. 42 коп. (а.с.31);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 10084 від 31.12.2013 на загальну суму 112 658 грн. 00 коп. (а.с.32);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 218 від 31.01.2014 на загальну суму 131 623 грн. 48 коп. (а.с.32);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 1532 від 28.02.2014 на загальну суму 124 854 грн. 12 коп. (а.с.37);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 2442 від 31.03.2014 на загальну суму 64 421 грн. 35 коп. (а.с.33);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 3381 від 30.04.2014 на загальну суму 35 496 грн. 32 коп. (а.с.34);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 8480 від 31.10.2014 на загальну суму 14 379 грн. 22 коп. (а.с.34);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 9339 від 30.11.2014 на загальну суму 100 259 грн. 27 коп. (а.с.35);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 10281 від 31.12.2014 на загальну суму 155 418 грн. 98 коп. (а.с.35);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 586 від 31.01.2015 на загальну суму 18 963 грн. 66 коп. (а.с.36);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 1441 від 28.02.2015 на загальну суму 150 100 грн. 21 коп. (а.с.36);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 2288 від 31.03.2015 на загальну суму 17 099 грн. 34 коп. (а.с.37);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 3349 від 30.04.2015 на загальну суму 4 319 грн. 66 коп. (а.с.33);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 8894 від 31.10.2015 на загальну суму 4 075 грн. 45 коп. (а.с.38);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 9750 від 30.11.2015 на загальну суму 12 647 грн. 76 коп. (а.с.39);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 10675 від 31.12.2015 на загальну суму 18 204 грн. 96 коп. (а.с.40);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 504 від 31.01.2016 на загальну суму 27 210 грн. 29 коп. (а.с.41);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 1615 від 29.02.2016 на загальну суму 11 409 грн. 86 коп. (а.с.42);

- актом здачі-приймання теплової енергії до договору № 2129 від 31.03.2016 на загальну суму 10 070 грн. 81 коп. (а.с.43);

- актом прийому-передачі теплової енергії до договору від 31.10.2016 на загальну суму 3 521 грн. 13 коп. (а.с.44);

- актом прийому-передачі теплової енергії до договору за листопад 2016 року на загальну суму 124 385 грн. 06 коп. (а.с.45);

- актом прийому-передачі теплової енергії до договору від 31.12.2016 на загальну суму 159 473 грн. 52 коп. (а.с.48);

- актом прийому-передачі теплової енергії до договору від 31.01.2017 на загальну суму 231 567 грн. 79 коп. (а.с.49);

- актом прийому-передачі теплової енергії до договору за лютий 2017 року на загальну суму 226 839 грн. 85 коп. (а.с.50).

В оплату вказаних актів позивачем були виставлені наступні рахунки:

- рахунок № 8232 від 31.10.2013 на суму 25 045 грн. 19 коп. (а.с.51);

- рахунок № 9140 від 30.11.2013 на суму 66 000 грн. 42 коп. (а.с.52);

- рахунок № 10084 від 31.12.2013 на суму 112 658 грн. 00 коп. (а.с.53);

- рахунок № 218 від 31.01.2014 на суму 131 623 грн. 48 коп. (а.с.54);

- рахунок № 1532 від 28.02.2014 на суму 124 854 грн. 12 коп. (а.с.55);

- рахунок № 2442 від 31.03.2014 на суму 64 421 грн. 35 коп. (а.с.56);

- рахунок № 3381 від 30.04.2014 на суму 35 496 грн. 32 коп. (а.с.57);

- рахунок № 8480 від 31.10.2014 на суму 14 379 грн. 22 коп. (а.с.58);

- рахунок № 9339 від 30.11.2014 на суму 100 259 грн. 27 коп. (а.с.59);

- рахунок № 10281 від 31.12.2014 на суму 155 418 грн. 98 коп. (а.с.60);

- рахунок № 586 від 31.01.2015 на суму 18 963 грн. 66 коп. (а.с.61);

- рахунок № 1441 від 28.02.2015 на суму 150 100 грн. 21 коп. (а.с.62);

- рахунок № 2288 від 31.03.2015 на суму 17 099 грн. 34 коп. (а.с.63);

- рахунок № 3349 від 30.04.2015 на суму 4 319 грн. 66 коп. (а.с.64);

- рахунок № 8894 від 31.10.2015 на суму 4 075 грн. 45 коп. (а.с.65);

- рахунок № 9750 від 30.11.2015 на суму 12 647 грн. 76 коп. (а.с.66);

- рахунок № 10675 від 31.12.2015 на суму 18 204 грн. 96 коп. (а.с.67);

- рахунок № 504 від 31.01.2016 на суму 27 210 грн. 29 коп. (а.с.68);

- рахунок № 1615 від 29.02.2016 на суму 11 409 грн. 86 коп. (а.с.69);

- рахунок № 2129 від 31.03.2016 на суму 10 070 грн. 81 коп. (а.с.70);

- рахунок № 1553 від 31.10.2016 на суму 3 521 грн. 13 коп. (а.с.71);

- рахунок № 1553 від 30.11.2016 на суму 124 385 грн. 06 коп. (а.с.72);

- рахунок № 1553 від 31.12.2016 на суму 159 473 грн. 52 коп. (а.с.73);

- рахунок № 1553 від 31.01.2017 на суму 231 567 грн. 79 коп. (а.с.74);

- рахунок № 1553 від 28.02.2017 на суму 226 839 грн. 85 коп. (а.с.75);

- рахунок № 1553 від 31.03.2017 на суму 158 289 грн. 97 коп. (а.с.76).

Під час розгляду справи, судом було встановлено, що факт споживання у спірний період теплової енергії на загальну суму 1 996 193 грн. 09 коп. визнається як позивачем так і відповідачем. Також, представником відповідача було підтверджено своєчасне отримання всіх рахунків, виставлених в оплату спожитої в спірний період теплової енергії.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи відсутні. Представники позивача та відповідача у судових засіданнях пояснювали, що протягом спірного періоду також жодних претензій з цього приводу від відповідача не надходило.

Так, у розділі 6 договору сторонами були визначені умови щодо порядку розрахунків за спожиту теплову енергію, а саме:

- розрахунки між теплопостачальним підприємством та споживачем за договором проводяться виключно у безготівковій формі у національній валюті України - гривні, шляхом перерахування грошових коштів, вказаних у відповідних платіжних документах, на поточні рахунки, зазначені сторонами у розділі 15 договору (пункт 6.6. договору);

- розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку № 3 до договору. Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку пунктів 4.2.2., 6.10 договору, є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача, в частині фактично отриманої кількості теплової енергії (пункт 6.7. договору);

- споживач зобов'язаний не пізніше 15 числа розрахункового періоду здійснити теплопостачальному підприємству авансовий платіж у розмірі 80 % від вартості теплової енергії за розрахунковий період, за власним платіжним дорученням з вказаними періодом, за який він сплачується (пункт 6.8. договору);

- споживач здійснює кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, на підставі рахунку теплопостачального підприємства. У випадку утворення переплати, вона зараховується в рахунок наступних платежів (пункт 6.9. договору з урахуванням умов протоколу розбіжностей).

Як вказує позивач, та що не заперечується відповідачем спожита в період з жовтня 2013 року по березень 2017 року теплова енергія оплачена відповідачем не була, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 1 996 193 грн. 09 грн. Вказане і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Згідно зі статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Також, законом визначений обов'язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В силу вимог статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Так, матеріалами справи підтверджується належне виконання своїх зобовязань за спірним договором позивачем, в свою чергу відповідачем вони систематично порушувались, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість з оплати спожитої теплової енергії за період з жовтня 2013 року по березень 2017 року у сумі 1 996 193 грн. 09 грн.

Доказів оплати спожитої теплової енергії в сумі 1 996 193 грн. 09 коп. відповідач не надав, доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, не спростував.

З приводу клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив такої давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання, в тому числі в порядку підготовки справи до розгляду.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Так, вказана заява відповідачем викладена у письмовому клопотанні про застосування позовної давності (вх.суду 41971/17 від 27.07.2017).

Як зазначено у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Під час розгляду даної справи судом встановлено наявність заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 1 996 193 грн. 09 коп. за договором про постачання теплової енергії № 1553 від 07.07.2012, яка утворилася в період з жовтня 2013 року по березень 2017 року.

В той же час, судом встановлено, що строки оплати за спожиту теплової енергії в окремих періодах настали у такі терміни:

- граничний строк оплати спожитої у жовтні 2013 року теплової енергії настав 21.11.2013;

- граничний строк оплати спожитої у листопаді 2013 року теплової енергії настав 21.12.2013;

- граничний строк оплати спожитої у грудні 2013 року теплової енергії настав 21.01.2014;

- граничний строк оплати спожитої у січні 2014 року теплової енергії настав 21.02.2014;

- граничний строк оплати спожитої у лютому 2014 року теплової енергії настав 21.03.2014;

- граничний строк оплати спожитої у березні 2014 року теплової енергії настав 21.04.2014;

- граничний строк оплати спожитої у квітні 2014 року теплової енергії настав 21.05.2014.

Отже, саме з вказаних дат почав перебіг строку позовної давності у відповідних місяцях.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З позовом до господарського суду позивач звернувся 11.07.2017, тобто з пропуском строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості в сумі 547 956 грн. 30 коп., яка утворилася в період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року.

Згідно з частинами третьою - п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач у справі не надав доказів на підтвердження пропуску ним строку позовної давності з поважних причин.

Верховний Суд України у правовому висновку за наслідком розгляду справи № 6-3029цс15 зазначив таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За частинами першою, другою статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Отже, строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, Зокрема, вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

За таких обставин сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов'язків.

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, судом не було встановлено факту переривання перебігу позовної давності та позивачем не було наведено будь-яких поважних причин її пропуску, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 547 956 грн. 30 коп. не підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів оплати спожитої в період з жовтня 2014 року по березень 2017 року теплової енергії відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 1 448 236 грн. 79 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Суд також відзначає, що відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому визнав позовні вимоги позивача, зокрема, в сумі основного боргу у розмірі 1 448 236 грн. 79 коп., з приводу чого суд зазначає таке.

Право відповідача визнати позов повністю або частково передбачено статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України визнання позову відповідачем викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві, що долучається до справи.

Відповідно до частини 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Враховуючи визначені контрагентами у пункті 6.9. договору (з урахуванням умов протоколу розбіжностей) порядок та строки оплати спожитої в період з жовтня 2014 року по березень 2017 року теплової енергії, господарський суд встановив, що строк оплати за переліченими вище рахунками є таким, що настав, у звязку з чим суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення основного боргу в сумі 1 448 236 грн. 79 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, дії відповідача в частині визнання боргу у сумі 1 448 236 грн. 79 коп., не суперечать законодавству, не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, з огляду на що господарський суд приймає визнання позову в цій частині відповідачем.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 9.4.4. договору (з урахуванням протоколу розбіжностей до договору) в разі прострочення споживачем виконання грошового зобов'язання за договором споживач на вимоги теплопостачального підприємства зобов'язаний виплатити його суму боргу, а також пеню за весь час прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За прострочення виконання вказаного зобов'язання на підставі пункту 9.4.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 21.10.2016 по 01.04.2017 в сумі 46 514 грн. 82 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що позивач невірно визначив періоди прострочення, а саме: з порушенням умов пункту 6.9. договору, в якому передбачено, що споживач здійснює кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, а позивач здійснив нарахування пені, починаючи з 21 числа кожного оплачуваного місяця.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.13-14), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом було встановлено слідуюче:

- за рахунком № 1553 від 31.10.2016 на суму 3 521 грн. 13 коп. граничний строк оплати - 20.11.2016, отже, в період прострочення з 21.11.2016 по 01.04.2017 пеня складає 356 грн. 25 коп.;

- за рахунком № 1553 від 30.11.2016 на суму 124 385 грн. 06 коп. граничний строк оплати - 20.12.2016, отже, в період прострочення з 21.12.2016 по 01.04.2017 пеня складає 9 729 грн. 84 коп.;

- за рахунком № 1553 від 31.12.2016 на суму 159 473 грн. 52 коп. граничний строк оплати - 20.01.2017, отже, в період прострочення з 21.01.2017 по 01.04.2017 пеня складає 8 685 грн. 85 коп.;

- за рахунком № 1553 від 31.01.2017 на суму 231 567 грн. 79 коп. граничний строк оплати - 20.02.2017, отже, в період прострочення з 21.02.2017 по 01.04.2017 пеня складає 7 105 грн. 64 коп.;

- за рахунком № 1553 від 28.02.2017 на суму 226 839 грн. 85 коп. граничний строк оплати - 21.03.2017, отже, в період прострочення з 21.03.2017 по 01.04.2017 пеня складає 2 088 грн. 17 коп., а всього 27 965 грн. 75 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 27 965 грн. 75 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати спожитої теплової енергії у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з листопада 2013 року по березень 2017 року у сумі 924 602 грн. 00 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 21.10.2013 по 01.04.2017 у сумі 80 818 грн. 46 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.15-17), та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено періоди прострочення, а саме: з порушенням умов пункту 6.9. договору, в якому передбачено, що споживач здійснює кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, а позивач здійснив нарахування інфляційних втрат, виходячи з початку періоду прострочення з 21 числа кожного оплачуваного місяця.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом було встановлено, що інфляційні втрати за загальний період прострочення з листопада 2013 року по березень 2017 року становлять 275 259 грн. 92 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 275 259 грн. 92 коп.

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.11-12), та встановлено, що під час його проведення позивачем було також невірно визначено періоди прострочення, а саме: з порушенням умов пункту 6.9. договору, в якому передбачено, що споживач здійснює кінцевий розрахунок за спожиту теплову енергію до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим, а позивач здійснив нарахування 3% річних, виходячи з початку періоду прострочення з 21 числа кожного оплачуваного місяця.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено, що 3% річних за загальний період прострочення з 21.11.2014 по 01.04.2017 становлять 34 980 грн. 78 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 34 980 грн. 78 коп.

З приводу заперечень відповідача проти вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, з посиланням на виключення права їх нарахування протоколом розбіжностей до договору, суд зазначає таке.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі 6-42цс11).

Суд зазначає, що право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України та не потребує узгодження його в договорі між сторонами.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, на покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З приводу клопотання відповідача щодо розстрочки виконання рішення у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно з пунктом 7.1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відповідно до пункту 7.2. вказаної Постанови підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до статті 33 Господарського просувального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник відповідача у судовому засіданні 08.08.2017 наголошував на тому, що подана ним заява про розстрочку виконання рішення суду є такою, що направлена на фактичне та повне виконання рішення суду, його дії підтверджують, що він не ухиляється від виконання свого обов'язку перед позивачем, визнає наявність заборгованості, але просить суд під час вирішення питання про розстрочку врахувати його матеріальні інтереси та фінансовий стан.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про розстрочку виконання рішення суду, посилаючись на те, що така тривала розстрочка негативно вплине на його фінансовий стан, а також вказував на те, що прострочення відповідача на теперішній час складає декілька років.

Під час прийняття рішення по заявленому відповідачем клопотанню, суд виходить із наступного:

- як вбачається з Балансу (Звіту про фінансовий стан) на 01.07.2017 та зі Звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за І півріччя 2017 року за звітний період розмір збитків підприємства відповідача склав 20 070 000 грн. (а.с.121-122);

- відповідно до інформації з довідки від 30.06.2017 про заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати та внескам на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, підприємство має заборгованість в сумі понад 77 000 000 грн. та 23 000 000 грн., відповідно;

- перед підприємством відповідача наявна заборгованість Комунального підприємства "ТПТЕ "Теплотранс" в сумі понад 23 000 000 грн. (а.с.124);

- подану відповідачем заяву про розстрочку виконання рішення суд розглядає, як таку, що направлена на фактичне та повне виконання рішення суду, а дії відповідача підтверджують, що він не ухиляється від виконання свого обов'язку перед позивачем, визнає наявність заборгованості, але просить суд під час вирішення питання про розстрочку врахувати його матеріальні інтереси та фінансовий стан.

Так, судом було описано вище обставини, що підтверджують неможливість негайного повного виконання рішення суду відповідачем. Крім того, суд вважає вказані обставини виключними та такими, що є підставою для застосування норм статті 83 Господарського процесуального кодексу України з метою уникнення негативних наслідків неплатоспроможності боржника для можливості подальшого реального виконання рішення суду у повному обсязі.

Стосовно матеріального інтересу позивача суд відзначає, що розстрочення виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області у даній справі матиме наслідком гарантоване щомісячне надходження грошових коштів від Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" на рахунок Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради.

При цьому, суд прийшов до висновку щодо необхідності часткового задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду, оскільки, як вказував позивач, підприємство позивача на даний час також знаходиться у достатньо складному фінансово-економічному стані. Крім того, враховуючи наявність інфляційних процесів в економіці держави, суд приходить до висновку, що розстрочення виконання рішення суду на три роки може понести негативні наслідки для позивача, а також не буде адекватним за існуючих обставин справи.

Проаналізувавши заяву про розстрочку виконання рішення суду, та враховуючи те, що заявником надано докази на підтвердження наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або унеможливлюють його виконання, скрутне матеріальне становище боржника, з метою реального виконання рішення суду у даній справі, суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву відповідача про розстрочку виконання рішення суду та розстрочити його виконання на дванадцять місяців рівними частинами.

Пунктом 10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" визначено, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 Господарського процесуального кодексу України), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 Господарського процесуального кодексу України).

З приводу клопотання відповідача про зменшення пені суд зазначає таке.

Так, відповідачем в обґрунтування наявності підстав для зменшення пені були наведені ті ж обставини, що і в обґрунтування наявності підстав для розстрочки виконання рішення суду. Вказані обставини вже були враховані судом під час часткового задоволення клопотання про розстрочку виконання рішення суду.

Враховуючи вказане суд вважає за необхідне відмовити у задоволення клопотання відповідача про зменшення пені на 50%.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Клопотання Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" про розстрочку виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" (49008, м. Дніпро, вулиця Криворізька, будинок 1; ідентифікаційний код 14308368) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 37; ідентифікаційний код 32688148) - 1 448 236 грн. 79 коп. - основного боргу, 27 965 грн. 75 коп. - пені, 275 259 грн. 92 коп. - інфляційних втрат, 34 980 грн. 78 коп. - 3% річних, розстрочивши виконання рішення в цій частині таким чином:

- до 15.09.2017 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.10.2017 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.11.2017 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.12.2017 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.01.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.02.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.03.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.04.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.05.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.06.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.07.2018 - 148 870 грн. 27 коп.;

- до 15.08.2018 - 148 870 грн. 27 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені ОСОБА_1" (49008, м. Дніпро, вулиця Криворізька, будинок 1; ідентифікаційний код 14308368) на користь Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 37; ідентифікаційний код 32688148) - 26 796 грн. 65 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.08.2017.

Суддя ОСОБА_5