КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа№ 911/990/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: Руденко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 (суддя Горбасенко П.В.)

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

про стягнення 89 274,09 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 частково задоволено позов ФОП ОСОБА_4, а саме: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (07201, Київська область, Іванківський район, селище міського типу Іванків, вул. Розважівська, будинок 192; ідентифікаційний код 33593431) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 60 947 (шістдесят тисяч дев'ятсот сорок сім гривень) 78 коп. інфляційних втрат, 17 992 (сімнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві гривні) 38 коп. 3 % річних та 1 414 (одну тисячу чотириста чотирнадцять гривень) 79 коп. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати отриманого товару по договору, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 616 748,10 грн., яка присуджена до стягнення рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015, яке набрало законної сили та було виконано в примусовому порядку, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про наявність обумовлених ст. 625 Цивільного кодексу України підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих до моменту фактичного виконання судового рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт (відповідач) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Так, апелянт посилався на те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати грошових сум, визначених рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015 по справі № 911/4635/15, - задоволенню не підлягають з огляду на наявність правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу), справу № 911/990/17 передано судді - головуючому Станіку С.Р., а відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2017, поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, судовий розгляд призначено на 27.07.2017.

В судовому засіданні 27.07.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 27.07.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу, поданому 27.07.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду, позивач наголошував на тому, що судом першої інстанції при винесенні рішення було віно застосовано положення ст. 599, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016, позивач вважає необгрунтованим, оскільки у наведеній постанові спір стосувався трудових правовідносин, до яких і не застосовуються приписи ст. 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі - відповідач) про стягнення 89 274,09 грн заборгованості, з яких: 71 243,11 грн. інфляційних втрат та 18 030,98 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором поставки № 01/07/15-01 від 01.07.2015.

Відповідач в обгрунтування заперечень на позов у письмовому відзиві посилався на те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати грошових сум, визначених рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015 по справі № 911/4635/15, - задоволенню не підлягають з огляду на наявність правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016, а також вказував на невірність розрахунку заявлених до стягнення показників.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 01.07.2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (Сторона 2) було укладено договір поставки № 01/07/15-01, згідно умов якого сторона 1 зобов'язалася передати у власність стороні 2, а сторона 2 - прийняти та оплатити поставлений обсяг сировини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем, на виконання договору поставки № 01/07/15-01 від 01.07.2015, за період з 01.07.2015 по 25.07.2015 поставлено, а відповідачем прийнято від позивача сировину загальною вартістю 901 748,10 грн., що підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015, яке набрало законної сили 21.12.2015, у справі № 911/4635/15 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго про стягнення 671849,87грн, встановлено, що доказів сплати товару на суму 616 748,10 грн. відповідачем суду не надано, з огляду на що, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення 616748,10 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі; стягнуто з відповідача на користь позивача 616 748,10 грн. основної заборгованості та 9 251,22 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вищезазначена заборгованість була стягнута на підставі судового наказу № 911/4635/15 на користь ФОП ОСОБА_4 протягом лютого-листопада 2016 року державною виконавчою службою Іванківського міжрайонного управління юстиції Київської області з розрахункового рахунку відповідача (боржника) № НОМЕР_3 в АТ "Укрексімбанк" м. Київ, МФО 322313, , на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4 № НОМЕР_2 в ПАТ АБ "Укргазбанк", м. Київ, МФО 320478, відповідно до договору поставки за № № 01/07/15-01 від 01.07.2015, згідно виписки ПАТ АБ "Укргазбанк" у відділенні № 111/17 м. Сарни по особовому рахунку № НОМЕР_4 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 в наступному порядку: 11.02.2016, згідно платіжного доручення № 4117 - 10 000 грн.; 02.03.2016, згідно платіжного доручення № 4233 - 5 000 грн.; 02.03.2016, згідно платіжного доручення № 4240 - 10 000 грн.; 12.03.2016, згідно платіжного доручення № 4058 - 10 000 грн.; 27.07.2016, згідно платіжного доручення № 1055 - 100 000 грн.; 28.07.2016, згідно платіжного доручення № 1071 - 5 000 грн.; 02.08.2016, згідно платіжного доручення № 1127 - 5 000 грн.; 29.08.2016, згідно платіжного доручення № 1469 - 5 000 грн.; 22.09.2016, згідно платіжного доручення № 1811 - 20 000 грн.; 04.10.2016, згідно платіжного доручення № 1985 - 5 000 грн.; 06.10.2016, згідно платіжного доручення № 2026 - 5 000 грн.; 19.10.2016, згідно платіжного доручення № 2207 - 100 000 грн.; 11.11.2016, згідно платіжного доручення № 2461 - 100 000 грн.; 24.11.2016, згідно платіжного доручення № 2660 - 25 000 грн.; 25.11.2016, згідно платіжного доручення № 2679 - 25 000 грн.; 28.11.2016, згідно платіжного доручення № 2701 - 100 000 грн.; 29.11.2016, згідно платіжного доручення № 2733 - 9 251,22 грн.; 29.11.2016, згідно платіжного доручення № 2732 - 86 748,1022 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними в справі банківськими виписками.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач виконав грошове зобов'язання за поставлену позивачем сировину за договором поставки № 01/07/15-01 від 01.07.2015 у повному обсязі 29.11.2016.

Предметом позову у дані справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 71 243,11 грн. інфляційних втрат та 18 030,98 грн. 3 % річних, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором поставки № 01/07/15-01 від 01.07.2015.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. N 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 N 5011-32/5219-2012).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 N 10/25, від 04.07.2011 N 13/210/10, від 12.09.2011 N 6/433-42/183, від 14.11.2011 N 12/207, від 23.01.2012 N 37/64.

Також, пунктом 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наголошено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України оскільки, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Суд апеляційної інстанції здійснивши перерахунок заявлених позивачем показників 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням суми, строків і ставок нарахувань та відповідних оплат, дійшов висновку, що арифметично вірний розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за період з листопада 2015 року по січень 2016 року та 3 % річних за період з 16.10.2015 по 28.11.2016 складає 60 947,78 грн. та 17 992,38 грн. 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, і вимоги щодо стягнення яких у наведених розмірах обгрунтовано задоволено судом першої інстанції.

Доводи відповідача щодо неправомірності застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України обгрунтовано відхилені судом першої інстанції з огляду на те, що згідно змісту норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 5-86кз 16 та від 22.03.2017 у справі № 363/3858/15-ц, яка є обов'язковою в силу положень ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи апелянта про те, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення сплати грошових сум, визначених рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015 по справі № 911/4635/15, - задоволенню не підлягають з огляду на наявність правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгрунтовані з огляду на наступне.

У справі, яка розглядалась Верховним Судом України (справа № 6-2759цс15), позивачем (фізичною особою) було заявлено позов до Міністерства оборони України про стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних, посилаючись на те, що він був звільнений зі служби у Збройних силах України, йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням військової служби. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 9 грудня 2014 року Міністерство оборони України було зобов'язано перерахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проте ця допомога була виплачена із затримкою лише 25 лютого 2015 року. Позивач просив стягнути з відповідача на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за час прострочення з 1 січня до 24 лютого 2015 року суму боргу: 10 тис. 171 грн. 80 коп. відповідно до індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 536 грн. 90 коп.

Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 (справа № 6-2759цс15) зазначив наступне. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У справі, яка переглядається, спір виник у зв'язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов'язання МО України перерахувати та виплатити фізичній особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Отже, у справі, яка переглядається, суди не врахували наведених вище норм та дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у справі № 6-2759цс15 предметом розгляду були правовідносини, пов'язані з проходженням особою служби у ЗСУ та виплати йому одноразової грошової допомоги згідно приписів Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто правовідносини даній справі виникли на підставі приписів закону, який регулює соціальні виплати.

А предметом розгляду у справі № 911//990/17 є правідносини сторін, які виникли на підставі укладеного договору, який і є підставою виникнення між позивачем прав та обов'язків. Рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2015 у справі № 911/4635/15, яке набрало законної сили 21.12.2015, встановлено обставини неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, і вказані обставини в силу приписів ст. 35 Господарського процесуального кодексу України враховано при вирішенні спору у даній справі № 911/990/17.

Отже, суд апеляційної інстанції встановив, що правовідносини у справі № 911/990/17 та № 6-2759цс15 - є відмінними, і відмінність їх полягає у підставі виникнення між сторонами цивільних прав та обов'язків, а саме: у даній справі, як зазначалось вище, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України), а у справі № 6-2759цс15 - закон (ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України), у зв'язку з чим посилання апелянта на наявність правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 - не може бути прийнято судом апеляційної інстанції як підстава для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню (згідно здійсненого судом апеляційної інстанції перерахунку), а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 60 947,78 грн. інфляційних втрат та 17 992,38 грн. 3 % річних, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором поставки № 01/07/15-01 від 01.07.2015. В решті позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" на рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2017 у справі №911/990/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/990/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров