номер провадження справи 33/35/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 Справа № 908/1363/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Південна Промислова Компанія (юридична адреса: 69120, АДРЕСА_1; поштова адреса: 69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 3-Г)

до відповідача: Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс (69095, м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, 2)

про стягнення суми,

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність б/н від 27.01.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 3/1-1261 від 07.06.2016 р.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Південна Промислова Компанія звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс пені в розмірі 3709,05 грн., 3 % річних в розмірі 403,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2923,51 грн.

В позові позивач посилається на договір № 1073 від 08.09.2016р. та зазначає, що за видатковою накладною від 03.10.2016 р. № Ю-00000903 відповідачу було поставлено товар на суму 163563,30, який відповідач оплатив у повному обсязі, але не своєчасно. За несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі п. 4.3 Договору та ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані санкції. Посилаючись на приписи ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625, 629, 712 ЦК України, ст. 265 ГК України позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 03.07.2017 р. порушено провадження у справі № 908/1363/17, розгляд якої призначено на 15.08.2017 р.

За письмовим клопотанням представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Відповідач вимоги суду, викладені в ухвалі від 03.07.2017 р. щодо надання письмового відзиву не виконав. Його представник в судовому засіданні заперечив проти визначених позивачем періодів нарахування санкцій.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву у повному обсязі.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 15.08.2017 р. справу розглянуто по суті спору; прийнято та оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну та резолютивну частини судового рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що 08.09.2016 р. між позивачем (Продавцем) та відповідачем (Покупцем) було укладено договір № 1073 (далі Договір), за умовами якого Продавець зобов'язується передати, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити кабельно-провідникову продукцію (ОСОБА_3).

Відповідно до п. 2.1 Договору ОСОБА_3 оплачується згідно ціни, вказаної в Рахунку в національній валюті України.

Умови оплати оплата здійснюється протягом 90 банківських днів з моменту поставки ОСОБА_3 (п. 2.2 Договору).

Згідно із п. 2.3 Договору загальна сума Договору складає 163563,30 грн. в т.ч. ПДВ.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати ОСОБА_3 Покупець зобовязується сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не своєчасно оплаченого ОСОБА_3 за кожний день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2016 р. (п. 7.1 Договору).

14.11.2016 р. Сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якої, додано п. 2.4 до Договору та викладеного його у наступній редакції: «Оплата за придбаний кабель АСБ на загальну суму 20000,00 грн. проводиться за рахунок фінансової підтримки виділеної рішенням сесії Запорізької міської ради від 26.10.2016 р. № 37 «Про внесення змін до рішення міської ради від 25.02.2013 р. № 30 «Про затвердження міської цільової програми «Забезпечення належної та безперебійної роботи Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс (зі змінами)».

30.12.2016 р. Сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, згідно якої, пункт 7.1 Договору викладено у наступній редакції: «Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2016 р., але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобовязань».

13.02.2017 р. Сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 до Договору, згідно якої, додано п. 2.5 до Договору та викладено його у наступній редакції: «Оплата за придбаний кабель АСБ на загальну суму 30000,00 грн. проводиться за рахунок фінансової підтримки виділеної рішенням сесії Запорізької міської ради від 21.12.2016 р. № 32 «Про внесення змін до рішення міської ради від 25.02.2013 р. № 30 «Про затвердження міської цільової програми «Забезпечення належної та безперебійної роботи Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс (зі змінами)».

21.03.2017 р. Сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору, згідно якої, додано п. 2.6 до Договору та викладено його у наступній редакції: «Оплата за придбаний кабель АСБ на загальну суму 40000,00 грн. проводиться за рахунок фінансової підтримки виділеної рішенням сесії Запорізької міської ради від 21.12.2016 р. № 32 «Про внесення змін до рішення міської ради від 25.02.2013 р. № 30 «Про затвердження міської цільової програми «Забезпечення належної та безперебійної роботи Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс (зі змінами)».

Як встановлено судом, на виконання умов Договору, в жовтні 2016 р. позивачем було поставлено відповідачу ОСОБА_3 на загальну суму 163563,30 грн., що підтверджується видатковою накладною від 03.10.2016 р. № Ю-00000903.

ОСОБА_3 отримано представником відповідача за Довіреністю № 1075 від 28.09.2016 р. (виданої на імя ОСОБА_4В.).

На оплату поставленого ОСОБА_3, позивачем відповідачу було виставлено Рахунок № Ю-00001476 від 09.09.2016 р.

За отриманий ОСОБА_3 відповідач розрахувався у повному обсязі, але не своєчасно, що підтверджується платіжними дорученнями: № 82 від 16.11.2016 р. на суму 20000,00 грн. (проведено банком 28.11.2016 р.); № 04298 від 22.12.2016 р. на суму 43563,30 грн. (проведено банком 22.12.2016 р.); № 212 від 20.02.2017 р. на суму 30000,00 грн. (проведено банком 21.02.2017 р.); № 246 від 22.03.2017 р. на суму 40000,00 грн. (проведено банком 23.03.2017 р.); № 284 від 17.05.2017 р. на суму 30000,00 грн. (проведено банком 19.05.2017р.).

Позовні вимоги про стягнення з Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс пені в розмірі 3709,05 грн., 3 % річних в розмірі 403,56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2923,51 грн., стали предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно з частинами 2, 3 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів. (Аналогічні норми містяться в статтях 173 175 Господарського кодексу України).

Позовні вимоги ґрунтуються на Договорі, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними Договору, який породив взаємні обовязки: обовязком позивача стала поставка відповідачу ОСОБА_3, а обовязком відповідача прийняття ОСОБА_3 і оплата його вартості на умовах, визначених Договором.

Як свідчить долучена до матеріалів справи копія видаткової накладної 03.10.2016р. № Ю-00000903, позивач належним чином виконав свої договірні зобовязання поставив відповідачу ОСОБА_3 на суму 163563,30 грн.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно умов Договору (п. 2.2), оплата здійснюється протягом 90 банківських днів з моменту поставки ОСОБА_3.

Враховуючи, що ОСОБА_3 було поставлено 03.10.2016 р., відповідно 90 банківських днів сплили 09.02.2017 р.

За отриманий ОСОБА_3 відповідач розрахувався у повному обсязі, але не своєчасно, що підтверджується платіжними дорученнями: № 212 від 20.02.2017 р. на суму 30000,00 грн. (проведено банком 21.02.2017 р.); № 246 від 22.03.2017 р. на суму 40000,00 грн. (проведено банком 23.03.2017 р.); № 284 від 17.05.2017 р. на суму 30000,00 грн. (проведено банком 19.05.2017р.).

Отже, відповідач не виконав своє зобовязання щодо своєчасної оплати отриманого ОСОБА_3, чим порушив умови Договору та вимоги чинного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобовязання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України. Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобовязання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобовязання.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань розяснено, що сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги наведені вище приписи законодавства, представлені докази, а також розяснення, викладені у п. 1.12 Пленуму, відповідно до якого з огляду на вимоги ч.1 ст. 47 і ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивач просить стягнути з відповідача суму 403,56 грн. - 3% річних, за зобовязанням, що виникло за видатковою накладною від 03.10.2016 р. № Ю-00000903 і Рахунком № Ю-00001476 від 09.09.2016 р.

Враховуючи викладене, судом перевірено розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство. При цьому, суд виходив з дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат.

Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних (за період з 10.02.2017 р. по 20.02.2017 р. на суму 100000,00 грн., за період з 21.02.2017 р. по 22.03.2017 р. на суму 70000,00 грн., за період з 23.03.2017 р. по 18.05.2017 р. на суму 30000,00 грн.), підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі в сумі 403,56 грн.

Разом з тим, суд вважає, що вимога про стягнення втрат від інфляції підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд виходив з наступного:

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. № 14, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р.

Так, в зазначеному листі ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р. вказано, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, врахувавши приписи постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, листа ВСУ від 03.04.1997р. № 62-97р., дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат та самостійно визначеного позивачем періоду нарахування втрат від інфляції, вимога про стягнення інфляційних втрат задовольняється судом частково - в загальному розмірі 1923,51 грн. В решті позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, як нарахованої та заявленої до стягнення необґрунтовано.

Крім того, відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно зі ст. 1 ОСОБА_5 України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Разом з тим, статтею 3 ОСОБА_5 встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Вимога про стягнення пені заявлена позивачем на підставі п. 4.3 Договору, яким передбачено, що у разі порушення термінів оплати ОСОБА_3 Покупець зобовязується сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не своєчасно оплаченого ОСОБА_3 за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» з урахуванням вимог ст. 3 ОСОБА_5 України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», суд відзначає, що вимога про стягнення пені (за період з 10.02.2017 р. по 20.02.2017 р. на суму 100000,00 грн., за період з 21.02.2017 р. по 22.03.2017 р. на суму 70000,00 грн., за період з 23.03.2017 р. по 18.05.2017 р. на суму 30000,00 грн.), підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі в сумі 3709,05 грн.

З урахуванням вищевикладеного, позов задовольняється частково.

Стосовно доводів відповідача щодо невірного визначення позивачем періоду нарахування 3% річних та пені, суд відзначає наступне:

Відповідно до ОСОБА_5 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який є спеціальним законом, який регулює відносини в сфері безготівкових розрахунків, платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунку на рахунок отримувача.

За змістом п. 8.1 статті 8 вказаного ОСОБА_5 зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ОСОБА_5 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Отже, моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

В даному випадку, на платіжних дорученнях № 212 від 20.02.2017 р., № 246 від 22.03.2017 р., № 284 від 17.05.2017 р., міститься дата проведення грошового переказу банком, а саме: 21.02.2017 р., 23.03.2017 р. та 19.05.2017р., відповідно.

Тому, визначаючи період нарахування пені та 3% річних, позивачем правомірно були враховані не дати складання платіжних доручень, а дати їх проведення Банком.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 1372,48 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту Запоріжелектротранс (69095, м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Південна Промислова Компанія (юридична адреса: 69120, АДРЕСА_1; поштова адреса: 69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 3-Г, ) суму 3709 (три тисячі сімсот девять) грн. 05 коп. пені, суму 403 (чотириста три) грн. 56 коп. трьох відсотків річних, суму 1923 (одна тисяча девятсот двадцять три) грн. 51 коп. втрат від інфляції та суму 1372 (одна тисяча триста сімдесят дві) грн. 48 коп. судового збору.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 17.08.2017 р.

Суддя М.В. Мірошниченко