ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2017 р. Справа № 920/654/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, доручення № 10-19/17Д/100 від 17.05.17 р.

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду позивача (вх. № 2421 С/3-28) на ухвалу Господарського суду Сумської області від 17.07.17 у справі № 920/654/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго", м. Суми;

до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Мій дім-Суми", м. Суми;

про врегулювання розбіжностей,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 ПАТ Сумиобленерго звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до ОСББ "Мій дім-Суми" про врегулювання розбіжностей при укладенні договору про постачання електричної енергії.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 17.07.2017 у справі № 920/654/17 (суддя Заєць С.В.) позовні матеріали повернуто позивачу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України у звязку з відсутністю підтвердження Державної казначейської служби України факту зарахування судового збору в сумі 1600,00 грн., сплаченого за платіжним дорученням № 907 від 04.07.2017 до спеціального фонду Державного бюджету України.

Позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу передати на розгляд до Господарського суду Сумської області. Вказує на те, що до позовної заяви він надав належні докази сплати судового збору, а саме: платіжне доручення № 907 від 04.07.2017 на суму 1600,00 грн. з призначенням платежу: "Судовий збір, за позовом ПАТ "Сумиобленерго" до ОСББ «Мій дім-Суми». На зворотній стороні платіжного доручення міститься запис про зарахування 04.07.2017 в дохід держбюджету в повному обсязі суми судового збору, який засвідчений підписами посадових осіб банківської установи та печаткою банку. За таких обставин позивач вважає, що у Господарський суд Сумської області необґрунтовано повернув позовні матеріали на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 17.08.2017 року. Пунктом 4 вказаної ухвали позивачу запропоновано надати суду апеляційної інстанції довідку з Державної казначейської служби України про зарахування судового збору в сумі 1600,00 грн., сплаченого за платіжним дорученням № 907 від 04.07.2017 до Господарського суду Сумської області, отримувач коштів УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030101, рахунок отримувача 3002.

На виконання вказаної ухвали суду позивач 17.08.2017 подав через канцелярію суду довідку Державної казначейської служби України № 02-28/498-1705 від 21.07.2017 про зарахування судового збору в сумі 1600,00 грн. за платіжним дорученням № 907 від 04.07.2017.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання представник відповідача не зявився.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обовязок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75.

Відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що ст.102 Господарського процесуального кодексу України встановлений 15-ти денний строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає за можливе відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України розглянути справу за наявними матеріалами без участі представника відповідача.

Розглянувши наявні матеріали, перевіривши правильність застосування господарським судом Сумської області норм процесуального права та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, Господарський суд Сумської області вказує на те, що відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України Про судовий збір, суд перед порушенням провадження у справі перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Станом на 17.07.2017 у Господарського суду Сумської області відсутнє підтвердження Державної казначейської служби України факту зарахування судового збору в загальній сумі 1600 грн. 00 коп., за платіжним дорученням № 907 від 04.07.2017, до спеціального фонду Державного бюджету України. З врахуванням вищенаведеного, Господарський суд Сумської області дійшов висновку, що долучене до позовної заяви платіжне доручення не є належним та допустимим доказом сплати судового збору у встановленому порядку, у звязку з чим повернув позовну заяву на підставі л. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з ухвалю господарського суду Сумської області від 17.07.2017 з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство Сумиобленерго звернулось до господарського суду Сумської області з позовною заявою про врегулювання розбіжностей при укладенні договору з Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку Мій дім - Суми про постачання електричної енергії.

Відповідно до ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Правові засади справляння судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що в підтвердження сплати судового збору позивач надав господарському суду Сумської області оригінал платіжного доручення № 907 від 04.07.2017 на суму 1600,00 грн.

При дослідженні вказаного платіжного доручення встановлено, що в графі призначенням платежу зазначено: "*;101;23293513, Судовий збір, за позовом ПАТ "Сумиобленерго" до ОСББ «Мій дім-Суми», Господарський суд Сумської області»; отримувач коштів УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030101, рахунок отримувача 3002.

На зворотній стороні платіжного доручення міститься запис: «Зараховано в дохід бюджету 1600,00 грн. 04 липня 2017 року». Вказаний напис засвідчений підписами керуючого та заступника керуючого ПАТ КБ «Приватбанк» і скріплений печаткою установи.

Згідно з ч.2 ст.9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

У п. 2.21 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором. Водночас відсутність таких відомостей не є підставою для повернення позовної заяви (заяви, скарги), оскільки суд самостійно перевіряє сплату позивачем (заявником, скаржником) належної суми судового збору.

При цьому відповідно до абз. 4 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не слід допускати повернення у разі виникнення сумнівів щодо надходження й зарахування сум судового збору до Державного бюджету України. У таких випадках суд може і повинен згідно з п. 4 ст. 65 ГПК витребувати від особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідне підтвердження територіального органу Державного казначейства України.

Відповідно до п. 4 ст. 65 ГПК України, з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя при підготовці справи до розгляду зобов'язує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору.

Таким чином, за відсутності інформації про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, суд першої інстанції у відповідності до ст.65 ГПК України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України повинен був витребувати від особи, яка подала позовну заяву або від органів Державної казначейської служби відповідне підтвердження про зарахування в дохід держбюджету в повному обсязі суми судового збору згідно платіжного доручення № 907 від 04.07.2017 року.

Проте, суддя Господарського суду Сумської області в порушення приписів ст. 65 ГПК України не витребував у позивача підтвердження Державної казначейської служби про зарахування судового збору, а передчасно повернув позовні матеріали позивачу.

На вимогу суду апеляційної інстанції, позивач подав у судове засідання довідку Державної казначейської служби України № 02-28/498-1705 від 21.07.2017 якою підтверджено, що грошові кошти сплачені на рахунок 3002 «Судовий збір» згідно платіжного дорученням № 907 від 04.07.2017 на суму 1600,00 грн. зараховано до державного бюджету 04.07.2017.

Вказане свідчить про те, що на час винесення оскаржуваної ухвали Господарського суду Сумської області про повернення позовної заяви 17.07.2017 року, судовий збір вже був зарахований до Державного бюджету відповідно до доданого до позовної заяви платіжного дорученням № 907 від 04.07.2017.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вказана стаття визначає основні засади судочинства, які є системою загальноправових, міжгалузевих та галузевих принципів, що розкривають сутність судочинства, напрями та досягнення завдань правосуддя та реалізацію прав, свобод і законних інтересів учасників процесу.

Конституцією України передбачається низка гарантій, однією із яких є право судового захисту, що передбачена статтею 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене

Таким чином, статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Надання громадянам права на реалізацію судового захисту їх порушених конституційних прав є невідємним елементом законності у державі.

У п.2.2. Рішення Конституційного суду України у справі № 1-10/2012 зазначено, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання норм процесуального права та безпідставно та повернув позовну заяву на підставі п.4 ч.1 ст. 63 ГПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Сумської області від 17.07.17 у справі № 920/654/17 підлягає скасуванню, а справа передачі на розгляд місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 4 ч. 1 ст. 104, ст.ст.105, 106 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 17 липня 2017 року у справі № 920/654/17 скасувати.

Справу передати на розгляд Господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.