ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року № 910/17595/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Стратієнко Л.В.
суддів Карабаня В.Я. Нєсвєтової Н.М.
за участі представників: позивача: відповідача: Щербань Д.М. Коблай І.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Демос-Буд"
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 29 листопада 2016 року Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року
у справі№ 910/17595/16
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Демос-Буд"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Еліт Груп"
про стягнення 610 195,42 грн
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача 610 195,42 грн заборгованості за договором підряду № 02/10 від 01.10.2015 , з яких 529 241,44 грн - основний борг, 10 918грн. - 3% річних, 23 970,23 грн. - інфляційні втрати, 46 065,75 грн - пеня.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 (суддя Шкурдова Л.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 (головуючий - Дідиченко М.А., судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.), позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Еліт Груп" на користь ТОВ "Демос - Буд" 29 241,44 грн основного боргу, 2 503,10 грн пені, 600,85 грн 3% річних, 1597,03 грн інфляційних втрат та 509,11 грн. витрат зі сплати судового збору. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині задоволення позовних вимог судові рішення залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 01.10.2015 між ТОВ "Еліт Груп" (замовник) та ТОВ "Демос-Буд" (підрядник) було укладено договір підряду №02/10 (далі - договір).

Відповідно до п.2.1. договору підрядник зобов'язався виконати роботи з термосанації будівлі дошкільного навчального закладу №406 за адресою вул.Дубініна Володі, буд.13 в м. Києві.

03.12.2015 сторонами договору укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої у зв'язку зі збільшенням обсягів робіт з термосанації будівель бюджетної сфери (дошкільний навчальний заклад № 406, за адресою вул. Дубініна Володі, 13 у Голосіївському районі м. Києва) та збільшенням договірної ціни на 512 846,71 грн. сторони домовились внести зміни до пункту 3.1. договору підряду № 02/10 від 01.10.2015 року та викласти його у такій редакції: "Договірна ціна, визначена виходячи з обсягів робіт, складається з витрат підрядника та вартості робіт, що виконуються підрядником за цим договором та становить 2 009 241,44 грн."

Відповідно до п. 3.10 договору підставою для здійснення розрахунків є підписані сторонами акти приймання виконаних робіт по формі КБ-2в, довідки про вартість виконаних робіт та витрати по формі КБ-3.

Згідно з п.3.11 договору оплата виконаних робіт здійснюється замовником протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами зазначених у п.3.10 договору документів за умови наявності на рахунку замовника коштів на фінансування робіт.

Позивачем виконано роботи, обумовлені договором, на загальну суму 2 009 241,44 грн, що підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрат та актами приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2015 року.

Вказані акти підписані уповноваженими представниками сторін та є належними доказами виконання позивачем договірних зобов'язань.

Відповідачем сплачено позивачу за договором 1 980 000 грн. а саме 380 000 грн. та 500 000 грн. на розрахунковий рахунок в ПАТ "АВАНТ БАНК", а 700 000грн та 400 000 грн. на р/р в ПАТ "КБ "Приватбанк". Неоплаченими залишилися роботи на суму 29 241,44 грн.

Проте, 01.12.2015 між сторонами договору укладено додаткову угоду №1, якою сторонами внесені зміни до договору в частині реквізитів позивача, що стосувалися зміни розрахункового рахунку позивача, який був відкритий ним в ПАТ КБ "Приватбанк".

Відповідно до п.2 угоди вона є невід'ємною частиною договору підряду № 02/10 від 01.10.2015, набирає чинності з моменту її підписання та діє в межах, визначених дією договору.

Незважаючи на укладення цієї угоди, відповідач 24.12.2015 сплатив 500 000 грн. за договором підряду №02/10 від 01.10.2015 року на попередній розрахунковий рахунок позивача в ПАТ "Авант банк".

В обґрунтування вимог про стягнення 500 000 грн. позивач послався на те, що перерахування відповідачем позивачу 24.12.2015 на розрахунковий рахунок в ПАТ "Авант Банк" грошових коштів в сумі 500 000 грн. є неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати виконаних за договором робіт, оскільки перераховані не на вказаний у договорі рахунок.

Крім того, у зв'язку з введенням з 10.12.2015 в ПАТ "Авант Банк" куратора НБУ з 10.12.2015 операції з банківським рахунком позивача було заблоковано в ручному режимі, внаслідок чого він не міг розпоряджатися своїми коштами на цьому рахунку.

Відмовляючи в позові в частині стягнення 500 000 грн. та відповідних нарахувань на цю суму, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з наданої позивачем копії виписки з банківського рахунку в ПАТ "Авант-банк" випливає, що 24.12.2015 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в сумі 500 000 грн з призначенням платежу: "Передплата за будівельні роботи зг. дог. № 02/10 від 01.10.2015 у т.ч. ПДВ 20% - 83 333,33 грн".

Також відповідач зазначав, що станом на день перерахування коштів у сумі 500 000 грн додаткова угода № 1 до договору підписана ще не була, оригінал додаткової угоди № 1 у нього відсутній.

У зв'язку з тим, що дата підписання додаткової угоди № 1 до договору підряду № 02/10 від 01.10.2015 року виконана кульковою ручкою господарські суди прийшли до висновку, що неможливо достеменно встановити фактичну дату підписання вказаної угоди.

Крім того, відповідно до п. 6 Указу Президента України від 16.03.1995 №227/95 "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України", підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їхні рахунки кошти.

Оскільки саме позивач вважає, що грошові кошти в сумі 500 000 грн. відповідач на його рахунок в ПАТ "Авант-банк" перерахував помилково, то саме позивач мав ініціювати повернення відповідачеві таких коштів, але він таких дій не вчинив, а відтак, фактично прийняв виконання відповідачем зобов'язання з оплати виконаних за договором робіт шляхом перерахування цих коштів як належне.

Також виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 96 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "АВАНТ-БАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" лише 29.01.2016 року, тобто більш ніж через місяць після отримання від відповідача спірних коштів в сумі 500 000 грн, а позивач не довів належними доказами той факт, що 10.12.2015 в ПАТ "Авант-банк" було введено куратора НБУ та в ручному режимі заблоковано будь-які операції з його банківським рахунком позивача, що свідчить про те, що позивач мав можливість отримати перераховані відповідачем кошти до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Погодитися з такими висновками суду неможливо з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі №904/5381/14.

Нормами глави 48 Цивільного кодексу України визначено такі принципи (умови) належного виконання зобов'язання: виконання зобов'язання належними сторонами (ст. 527 ЦК України); виконання у належний спосіб (ст. 529 ЦК України - виконання зобов'язання частинами); належний строк (термін) виконання зобов'язання (ст. 530 ЦК України); належне місце виконання зобов'язання (ст. 532 ЦК України), а також щодо належного предмета.

Згідно з ч. 1 ст. 523 Цивільного кодексу України виконання за грошовим зобов'язанням провадиться за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання.

При виконанні грошового зобов'язання у безготівковій формі місцем виконання слід вважати банк, який відкрив кредитору розрахунковий рахунок, на який за умовами зобов'язання повинен бути здійснений переказ грошових коштів.

Відповідно до п.30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

За таких обставин, висновок суду про те, що сплата коштів на попередній рахунок позивача після того, як сторонами було внесено зміни до договору, в яких вказаний інший рахунок позивача, в іншому банку, є передчасним та зробленим без врахування, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, всіх зібраних у справі доказів в їх сукупності.

Зокрема, вказуючи, що зазначення в додатковій угоді № 1 від 01.12.2015 дати її підписання кульковою ручкою та відсутність її оригіналу у відповідача, який заперечив її підписання саме 01.12.2015, зумовлює неможливість встановлення фактичної дати підписання вказаної угоди, господарські суди не надали будь-якої правової оцінки тому факту, що між сторонами укладалася ще одна додаткова угода № 1 від 03.12.2015, якою була змінена ціна договору, укладення якої відповідач не заперечує, і в якій також вже було зазначено розрахунковий рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк", а дата укладення також виконана кульковою ручкою (а.с.27).

Враховуючи вказане вище, постановлені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не можна визнати законними і обгрунтованими, оскільки судами при їх постановленні були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені вимоги господарського процесуального законодавства щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи.

За таких обставин вони підлягають частковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, більш ретельно з'ясувати права і обов'язки сторін за спірним договором, зокрема, місце належного виконання зобов'язання відповідачем, причини відсутності у нього оригіналу додаткової угоди №1 від 01.12.2015, враховуючи, що вона підписана його повноважним представником, оцінити з точки зору належності та допустимості доказів усні пояснення відповідача про те, що станом на 24.12.2015 додаткова угода №1 від 01.12.2015 ще не була підписана, а також наявність в чинному законодавстві заборони рукописного зазначення дати угоди при викладенні її тексту друкованим способом.

В залежності від встановленого та відповідно до вимог закону постановити законне і обгрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Демос-Буд" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2017 року у справі за № 910/17595/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати і справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

В частині задоволення позовних вимог судові рішення залишити без змін.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді В. Карабань

Н. Нєсвєтова