РІШЕННЯ

10 серпня 2017 рокуСправа № 921/393/17-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 ім. Михайла Паращука (вул. Галицька, 29, м. Тернопіль, 46000)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 освіти і науки України (пр. Перемоги, буд. 10, м. Київ, 01135).

до Товариства з обмеженою відповідальною "Домобудівник" (вул. Кривоноса, 2Б, м. Тернопіль, 46027)

про визнання недійсним інвестиційного договору.

За участю від:

позивача - ОСОБА_3

відповідача - не з'явився

третьої особи - не з'явився

Суть справи:

ОСОБА_1 вище професійне училище №4 ім. Михайла Паращука звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальною "Домобудівник" про визнання недійсним інвестиційного договору №1 від 12.02.2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальною "Домобудівник" та ОСОБА_1 вищим професійним училищем №4 ім. Михайла Паращука.

Вимоги позивача мотивовані тим, що на момент укладення інвестиційного договору він не відповідав вимогам чинного законодавства. Зокрема, зазначає, що: відведена позивачем під будівництво багатоквартирного житлового будинку земельна ділянка, площею 0,85 га відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України та п. 6.5 Статуту ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 ім. Михайла Паращука належить до державної власності; у разі набуття відповідачем права власності на багатоквартирний будинок, до нього, в порядку ст. 120 Земельного кодексу України перейде право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться; спірний інвестиційний договір не погоджено ОСОБА_2 освіти і науки України, а відтак, всупереч ст. 124 Земельного кодексу України, передача під будівництво земельної ділянки здійснена без відповідного на те рішення органу виконавчої влади.

Ухвалою суду від 26.06.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 06.07.2017.

В порядку ст. 27 ГПК України, ухвалою суду від 27.07.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 освіти і науки України.

У відзиві на позов б/н, б/д (вх. №13515 від 05.07.2017) ТОВ "Домобудівник" просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що: предметом інвестиційного договору є спорудження Забудовником (відповідачем у справі) індивідуальної котельні на земельній ділянці, яка надана у постійне користування Замовнику (позивачу у справі) згідно Державного акту на землю та виділення Забудовнику частини земельної ділянки площею 0,85 га для спорудження ним багатоквартирного будинку з правом самостійної реалізації квартир; положення інвестиційного договору не спричиняють припинення у позивача права постійного користування земельною ділянкою та не призводить до переходу до відповідача такого права; станом на час розгляду справи інвестиційний договір №1 від 12.02.2007 виконаний в повному обсязі, а земельна ділянка не вибула із користування позивача, що в свою чергу свідчить про відсутність порушених прав позивача.

Також, відповідачем до матеріалів справи подано клопотання б/н, б/д (вх. №14628 від 26.07.2017) про долучення довідки від 19.07.2017 за №19/07/17-2, в якій ТОВ "Домобудівник" зазначає про виконання умов інвестиційного договору.

Окрім цього, від ТОВ "Домобудівник" надійшло клопотання б/н, б/д (вх. №15352 від 09.08.2017), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із спливом позовної давності.

Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє до 10.08.2017.

В судовому засіданні 10.08.2017 представником позивача заявлені вимоги підтримано у повному обсязі з підстав, викладених у позові та надано докази надіслання позовної заяви з додатками на адресу третьої особи. На запитання суду ним також зазначено про те, що: умови спірного інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 виконано; користувачем земельної ділянки продовжує бути позивач; оригінал спірного інвестиційного договору у позивача відсутній.

Також, представником позивача заперечено проти поданого відповідачем клопотання щодо застосування позовної давності. З цього приводу, ним зазначено, що Наказом ОСОБА_2 освіти і науки України №95-к від 15.03.2017 директором ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 імені ОСОБА_4 призначено - ОСОБА_5 До цього моменту теперішньому директору училища не було відомо про існування спірного договору.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 10.08.2017 не забезпечив, витребуваного судом оригіналу інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 не надав.

Третя особа явку повноважного представника в судове засідання 10.08.2017 не забезпечила, витребуваних судом матеріалів не представила, хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена (рекомендоване повідомлення від 31.07.2017 зі штрихкодовим ідентифікатором 329 про вручення 02.08.2017 їй поштового відправлення - ухвали суду від 27.07.2017 знаходиться в матеріалах справи).

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Окрім того, ухвалою від 26.06.2017 про порушення провадження у справі, в порядку ст. 65 ГПК України, а також ухвалою суду від 27.07.2017, якою до участі у справі залучено ОСОБА_2 освіти і науки України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, явка представників сторін та третьої особи у засідання господарського суду не визнавалась обов'язковою.

Враховуючи перелічені положення, спір розглядається за відсутності представників відповідача та третьої особи, за наявними у справі матеріалами (ст. 75 ГПК України).

В ході розгляду справи учаснику судового процесу роз'яснено його процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 20,22,27,81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Технічна фіксація (звукозапис) судового засідання, в порядку ст. 81-1 ГПК України, не здійснювалась, за відсутності відповідного клопотання учасника судового процесу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено:

12 лютого 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" (надалі - Замовник) та ОСОБА_1 вищим професійним училищем № 4 ім. М.Паращука (надалі - Забудовник) укладено інвестиційний договір №1, з метою подолання залежності навчального закладу від відомчих джерел теплопостачання.

У "Преамбулі" даного правочину зазначається, що: "будівельний майданчик" - ділянка площею 0,85 га, на якій передбачається будівництво багатоквартирного будинку. Це частина земної поверхні, розташована за адресою: м. Тернопіль, вул. Галицька, 29, яка відведена Замовнику" для будівництва та обслуговування будівель і споруд згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 17 жовтня 2005 року; "обєкт" - котельня ТВПУ №4 по вул. Галицька, 29, яка споруджується згідно рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради № 1566 від 14.12 2005 відповідно до проектно-кошторисної документації, виготовленої ОСОБА_1 кооперативом "Проектант" і зберігається у Замовника. Окрім цього, зазначається, що реалізація спільного проекту включає в себе узгодження Замовником усіх питань, повязаних з отриманням дозволу ОСОБА_2 освіти і науки України, дозволу колективу працівників ОСОБА_1 ВПУ № 4 на спорудження на частині належної йому ділянки багатоквартирного будинку.

У п. 1.1 договору вказано, що предметом інвестиційного договору є спорудження Забудовником індивідуальної котельні згідно проектно-кошторисної документації на належній ділянці, яка надана в постійне користування Замовнику згідно Державного акту на землю та виділення Забудовнику частини земельної ділянки площею 0,85 га для спорудження ним багатоквартирного будинку з правом і самостійної реалізації збудованих квартир.

Пунктом 1.2 правочину зазначено, що Забудовник виконує функції, зазначені в п.1.1 цього договору, за рахунок власних коштів, банківських кредитів та/або залучених інших коштів, які використовує на власний розсуд.

Згідно п. 1.3 договору, у випадку, коли вартість належної ділянки, яка передається Забудовнику для спорудження багатоквартирного будинку буде більшою, ніж вартість індивідуальної котельні, то на різницю цієї суми Забудовник зобовязується збудувати приміщення кабінету для теоретичного навчання та майстерні для зварювальних робіт (це стане предметом узгодження в окремому додатку до цього договору).

У п. 2.2.1, п. 2.2.2, п. 2.2.3 правочину Замовник зобов'язувався: після отримання необхідних узгоджувальних документів негайно приступити до спорудження індивідуальної котельні для ТВПУ №4 по вул. Галицька, 29 і здати її в експлуатацію не пізніше 01.10.2007 року. Для спорудження котельні залучаються кошти Забудовника та придбані за власні кошти і кошти Державного бюджету матеріали і обладнання Замовника; збудувати до 01.01.2008 кам'яну огорожу вздовж південної частини території училища, профінансувати всі витрати (близько 40000 грн.); збудувати приміщення навчального класу та майстерні для підготовки газоелектрозварників (близько 60000 грн.).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п.6.1 договору).

Зі сторони Замовника (позивача у справі) договір підписаний тодішнім директором ОСОБА_6

Представником позивача, в ході розгляду справи зазначалось, що в нього відсутній оригінал спірного договору. З наданих ним пояснень, долучена до позову копія договору виготовлена позивачем з наявної у відповідача нотаріально засвідченої копії спірного інвестиційного договору.

З копії укладеного 12.02.2007 інвестиційного договору №1 вбачається, що він містить погодження Начальника управління освіти і науки ОСОБА_1 облдержадміністрації - ОСОБА_7, а також погодження Спеціальної комісії з майнових питань ОСОБА_2 освіти і науки України (протокол №8 від 11.04.2007) - Заступника міністра ОСОБА_8.

У Статуті ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 імені ОСОБА_4 (розглянутого і затвердженого загальними зборами колективу протоколом №1 від 05.01.2004 та затвердженого заступником Міністра освіти і науки України 29.06.2004), зокрема п. 1.5 вказано, що училище є юридичною особою, яка має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України та штамп зі своїм найменуванням і є неприбутковою організацією.

Діяльністю училища керує директор, призначений на контрактній основі ОСОБА_2 освіти і науки України. Директор училища діє від імені училища, представляє його в усіх установах, організаціях і підприємствах, відкриває в банках рахунки (п.5.2, п. 5.3 Статуту).

Пунктом 6.5 Статуту передбачено, що навчально - виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні та інші будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно училища є державною власністю, знаходиться у користуванні навчального закладу і закріплені за ним.

В ході розгляду справи, представником позивача до матеріалів справи долучено ОСОБА_9 акт (серії ЯЯ №295489) виданий ОСОБА_1 вищому професійному училищу №4 ім. Михайла Паращука, на право постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Галицька, 29, м. Тернопіль, площею 3,8315 га, на підставі рішення сесії ОСОБА_1 міської ради №4/13/105 від 21.12.2004, з цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки: для будівництва та обслуговування будівель та споруд училища.

Вищевказаний ОСОБА_9 виданий позивачу ОСОБА_1 міським управлінням земельних ресурсів 17.10.2005 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 26.

За твердженнями позивача, не запереченими відповідачем, земельна ділянка площею 0,85 га, яка згідно умов інвестиційного договору відведена для проведення будівництва котельні та багатоквартирного будинку, є складовою частиною вищевказаної земельної ділянки площею 3,8315 га по вул. Галицька, 29 у м. Тернопіль, на яку позивачу видано ОСОБА_9 на право постійного користування нею.

Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №93157463 та №93157899, станом на 28.07.2017 право власності (користування) земельною ділянкою по вул. Галицька, 29 у м. Тернопіль, за жодною особою не зареєстровано.

ТОВ "Домобудівник", у поданій суду довідці від 19.07.2017 №19/07/17-2 стверджує, що на виконання інвестиційного договору №1 від 12.02.2007, Забудовником проведено будівництво індивідуальної котельні згідно із проектно-кошторисною документацією. Фактична вартість даного будівництва склала 1 652 000 грн. станом на 2007 рік. Будівництво вказаного об'єкту завершено. Окрім цього, на виконання умов спірного договору, відповідачем збудовано 279-квартирний житловий будинок загальною площею 27126 квадратних метрів. Кошторисна вартість даного будівництва складає 67 000 000 грн., але на сьогоднішній день виконано робіт вартістю 42 854 000 грн. Здача об'єкту в експлуатацію відбуватиметься упродовж 2017 - 2018 років поетапно, відповідно до черг будівництва. Станом на даний час вживаються заходи для подання до ДАБІ України в Тернопільській області декларації про готовність об'єкту до експлуатації.

Наказом ОСОБА_2 освіти і науки України від 15.03.2017 №95-к директором ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 ім. Михайла Паращука призначено ОСОБА_10.

У зв'язку з призначенням на посаду, новому директору - ОСОБА_10 і стало відомо про існування інвестиційного договору №1 від 12.02.2007, про визнання недійсним якого в судовому порядку звернувся позивач з позовом до відповідача.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України, ст.ст. 4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до змісту ст.22 ГПК України, право визначати підстави і предмет позову належить виключно позивачу. Змінити їх заявник може лише до початку розгляду справи по суті, шляхом подання відповідної письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п.3.12 пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18).

ОСОБА_1 вищим професійним училищем №4 ім. Михайла Паращука у позові, предметом якого є визнання недійсним інвестиційного договору №1 від 12.02.2007, підставою позову зазначено можливий подальший перехід земельної ділянки (яка за твердженням позивача належить до державної форми власності) у власність чи користування відповідача, а також те, що укладення спірного договору не містить погодження відповідного органу виконавчої влади, в даному випадку - ОСОБА_2 освіти і науки України.

У пункті "в" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

З наявних матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка загальною площею 3,8315 га, яка знаходиться у місті Тернополі по вул. Галицька, 29 належить позивачу на праві постійного користування. ОСОБА_9 на право постійного користування вказаною ділянкою позивачу виданий саме на підставі рішення сесії ОСОБА_1 міської ради №4/13/105 від 21.12.2004.

В ході розгляду справи, представником позивача підтверджено той факт, що училище продовжує користування земельною ділянкою загальною площею 3,8315 га на підставі виданого йому Державного акту серії ЯЯ №295489 від 17.10.2005.

Таким чином, позивач здійснює користування земельною ділянкою, яка надана йому в користування органом місцевого самоврядування.

Переходу права користування ділянкою за наслідками укладення і часткового виконання оспорюваного правочину не відбулось.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У Інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 28.07.2017 за №93157463 та №93157899, сформованих суддею Шумським І.П., за параметрами запиту: земельна ділянка за адресою по вул. Галицька, 29, м. Тернопіль, Тернопільська обл. та земельна ділянка з кадастровим №:07:002:0005 відсутні відомості, які б вказували на реєстрацію права власності чи права постійного користування земельною ділянкою площею 0,85 га, що входить до складу земельної ділянки площею 3,8315 га за ТОВ "Домобудівник" чи будь-ким іншим.

Згідно з ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таку ж норму викладено і у ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З умов інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 не вбачається, що земельна ділянка площею 0,85 га (що є складовою частиною земельної ділянки площею 3,8315 га кадастровий №:07:002:0005) по вул. Галицька, 29 в м. Тернопіль передається чи може бути передана у користування або власність Забудовнику - ТОВ "Домобудівник" до моменту завершення реалізації інвестиційного договору, а тому, виходячи з положень спірного інвестиційного договору вбачається, що даний договір не є правовстановлюючим документом на вказану земельну ділянку. Також, положення спірного інвестиційного договору не є підставою для автоматичного, тобто, поза передбаченою законодавством процедурою набуття інвестором права власності на земельну ділянку.

Судом встановлено, що відсутня реальна загроза порушення права позивача на користування земельною ділянкою площею 0,85 га, по вул. Галицька, 29 в м. Тернопіль у майбутньому, оскільки подальший перехід права власності або користування на земельну ділянку до ТОВ "Домобудівник" внаслідок набуття права власності на збудований багатоквартирний будинок відбуватиметься у визначеному законом порядку, а саме ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України та не може свідчити про порушення або можливе порушення в майбутньому права власності позивача на зазначену земельну ділянку.

Аналогічні висновки наведено у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справах №910/8955/15, №910/9293/15 про відмову у визнанні інвестиційних договорів недійсними з аналогічної підстави.

Також, з наданих відповідачем пояснень вбачається, що Забудовником виконано умови інвестиційної угоди - збудовано об'єкт інвестування, саме індивідуальну котельню для ТВПУ №4 по вул. Галицька, 29 в м. Тернополі. А відтак, на час розгляду справи лише позивачем і досягнено бажаної при укладенні інвестиційного договору мети.

Дана обставина визнається самим позивачем.

Згідно з ст.ст. 1-3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-IV речове право на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації у ОСОБА_9 реєстрі прав.

Проте, відповідно до ОСОБА_5 з такого реєстру, станом на момент вирішення спору право власності на земельну ділянку по вул. Галицька, 29 у м. Тернополі кадастровий №:07:002:0005 за державою у встановленому Законом України №1952-IV від 01.07.2004 порядку не зареєстровано.

З огляду на усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що внаслідок укладення інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 тим чи іншим чином порушені права позивача; не доведено перебування у державній власності земельної ділянки площею 0,85 га по вул. Галицька, 29 в м. Тернопіль (яка є частиною земельної ділянки площею 3,8315 га кадастровий №:07:002:0005) та не доведено факту переходу вказаної земельної ділянки у власність чи постійне користування відповідача. Твердження позивача про те, що на момент укладення інвестиційного договору від 12.02.2007, ОСОБА_1 вищим професійним училищем №4 ім. Михайла Паращука не отримано погодження ОСОБА_2 освіти і науки України не відповідає дійсності, оскільки з тексту самого договору вбачається протилежне.

Залучене до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 освіти і науки України, повідомлене належним чином про розгляд даного спору, його предмет та підстави, не інформувало суд про відсутність погодження на укладення позивачем оспорюваного правочину.

Слід також додатково зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таке клопотання письмово подане відповідачем до прийняття рішення по даній справі.

Твердження представника позивача про те, що про існування спірного договору позивачу стало відомо з моменту призначення на посаду нового директора училища, тобто з 15.03.2017, судом оцінюється критично.

Сторонами спірного інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 є саме юридичні особи, а не фізичні особи - їх керівники.

Таким чином, з врахуванням приписів ч.1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору, у разі пред'явлення позову однією із сторін договору починається з моменту його укладення, тобто ще з 2007 року та сплинув для сторін оскаржуваного правочину у 2010 році.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №9/17-4233-2011, 08.06.2016 у справі №5011-7/1603-2012, від 02.09.2014 у справі №915/1437/13.

Пропуск позивачем встановленого законом терміну на звернення до суду із позовом є самостійною підставою для відмови у його задоволенні (ст. 267 ЦК України). При цьому, зміна керівництва позивача не впливає на перебіг позовної давності.

Інших поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не подано, а судом не здобуто.

За таких обставин, вимога ОСОБА_1 вищого професійного училища №4 ім. Михайла Паращука про визнання недійсним інвестиційного договору №1 від 12.02.2007 не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України, сплачений позивачем судових збір не відшкодовується.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4-4 4, 12, 32-43, 44, 49,82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення, через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 17 серпня 2017 року.

Суддя І.П. Шумський