КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа№ 910/4216/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників сторін:

від позивача (апелянт): Присяжнюк А.Ю. - представник за довіреністю

від відповідача (апелянт): Бруско О.В. - представник за довіреністю

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/4216/17 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" Куліша Віктора Миколайовича

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркет Трейд Груп"

про стягнення 67 480, 63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 позовні вимоги задовольнено частково, а саме присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" на користь Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" заборгованість з орендної плати у сумі 56 513 грн. 58 коп., пеню у сумі 6 062 грн. 99 грн., інфляційні втрати у сумі 3 132 грн. 34 коп. та 3 % річних у сумі 712 грн. 13 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки доказів належної сплати орендних платежів за договором оренди №18 від 01.12.2012 за період з квітня 2016 по січень 2017 відповідачем суду не надано, а тому позовні вимоги про стягнення 56 513,58 грн. підлягають задоволенню. Крім того, беручи до уваги відсутність належних доказів у розумінні ст.ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" (відсутності відповідного висновку Торгово-промислової палати про настання у відповідача форс-мажорних обставин), суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність того факту, що невиконання відповідачем зобов'язання з оплати орендних платежів за період з квітня 2016 по січень 2017 відбулося поза його волею, внаслідок настання обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, а тому відхилив такі доводи відповідача як необґрунтовані. Також, провівши перерахунок заявленої позивачем суми пені відповідно до подвійної облікової ставки Національного банку України та ч. 6 ст. 232 ГК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 6 062,99 грн., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним не врахований 6-ти місячний строк нарахування пені, передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України. Крім того, провівши перерахунок заявлених до стягнення сум 3 % річних та інфляційної складової боргу, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а саме інфляційна складова боргу у сумі 3 132,34 грн. та 3 % річних у сумі 712,13 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Комерційний Банк "Союз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 - скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що порушення виконання зобов'язання за договором оренди з боку відповідача було викликане перешкодою поза його контролем, а саме внаслідок прийняття Постанови Правління НБУ №162/БТ від 15.03.2016, Постанови Правління НБУ №299/ БТ від 28.04.2016, а також внаслідок невиконання НБУ судових рішень, згідно яких вищевказані постанови НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були визнані протиправними та скасовані, а діяльність АТ КБ «СОЮЗ» повинна була бути відновлена. Таким чином, починаючи з 15.03.2016 відповідач з вини НБУ був позбавлений можливості повноцінно здійснювати свою банківську діяльність, в тому числі в частині здійснення розрахунків. Крім того, апелянт зазначив, що на його думку, загальновідомі факти і обставини щодо ліквідації АТ КБ «СОЮЗ» та подальшого невиконання НБУ відповідних судових рішень, можуть та повинні розглядатися, як сторонами договору оренди, так і судом в якості належних та допустимих доказів, що підтверджують існування форс-мажорних обставин, обумовлених п. 8.7 договору оренди. Серед іншого, скаржник зазначив поро те, що приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не повинні були застосовуватися судом першої інстанції, з огляду на те, що судом було підтверджено, що відповідач не знаходиться на стадії ліквідації. Також, апелянт зазначив, що судом першої інстанції при перерахунку сум пені, 3 % річних та інфляційних, не було вказано ані формули, за якою такі нараховані, ані розміру ставки НБУ, нормативних актів, яким керувався суд першої інтенції при самостійному розрахунку суми пені, 3 % річних, інфляційних втрат. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, задовольняючи суму пені у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем (5 219, 38 грн. згідно повторного розрахунку позивача). Також, апелянт зазначає про те, що до подання позивачем позовної заяви, він не звертався до відповідача із вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Куксов В.В., Гончаров С.А., порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.07.2017.

Представник апелянта в судовому засіданні 27.07.2017 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представники позивача в судовому засіданні 27.07.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечували та зазначив, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі №910/4216/17 винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування - відсутні.

Третя особа в судове засідання 27.07.2017 своїх представників не направила, причини неявки суд не повідомила, про розгляд справи була повідомлена належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №885). Через канцелярію суду заяв та клопотань не подавала.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 01.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "Родовід Банк" (орендодавець) та ТОВ "Маркет Трейд Груп" (орендар) був укладений договір оренди обладнання № 18 (далі - договір оренди).

Згідно з п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає в строкове платне користування, а саме - в оренду, майно згідно з переліком, що міститься в додатку № 1 до даного договору, а орендар зобов'язується прийняти від орендодавця обладнання у строкове платне користування та сплачувати за нього орендну плату.

Передача обладнання орендодавцем здійснюється за адресою: м. Донецьк, пр-т Ілліча, 17б на підставі акта приймання-передачі обладнання в оренду, який підписується представниками (уповноваженими особами) сторін (п. 2.1 договору оренди).

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2014 включно, з подальшою його пролонгацією (п.п. 9.1, 9.2 договору оренди).

У подальшому договір оренди був продовжений додатковою угодою № 1 від 31.12.2014 - до 31.12.2016.

Так, позивач на виконання умов договору оренди передав ТОВ "Маркет Трейд Груп" в оренду обладнання, обумовлене сторонами, а орендар прийняв його у строкове платне користування, що підтверджується актом прийому-передачі від 01.12.2012.

25.01.2016 між ПАТ "Родовід Банк" (строна-1), ТОВ "Маркет Трейд Груп" (строна-2) та ПАТ "Комерційний Банк "Союз" (сторона-3) була укладена угода, згідно якої сторона договору оренди, а саме - ТОВ "Маркет Трейд Груп" замінена на його правонаступника - ПАТ "Комерційний Банк "Союз". Згідно з указаною угодою останній набув всіх прав та обов'язків за договором оренди № 18 від 01.12.2012 .

Крім того, пунктом 4 угоди сторони погодили, що майно використовується ПАТ "Комерційний Банк "Союз" починаючи з 01.12.2015, враховуючи той факт, що предмет договору оренди №18 від 01.12.2012 знаходиться на території, яка не контролюється українською владою та фактично не передається від ПАТ "Родовід Банк" до ПАТ "Комерційний Банк "Союз".

Відповідно до п. 5 угоди сторони взаємно підтверджують, що станом на 01.12.2015 всі взаєморозрахунки між сторонами за договором оренди та суборенди проведені належним чином та в повному обсязі, а також відсутні будь-які претензії майнового характеру кожної із сторін до інших сторін угоди.

Отже, ПАТ "Комерційний Банк "Союз" замінив первісного орендаря та до нього перейшли відповідні права та обов'язки за договором оренди обладнання № 18 від 01.12.2012, починаючи з 01.12.2015.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 25.01.2016 між Публічним акціонерним товариством "Родовід Банк" (орендодавець) та ПАТ "Комерційний Банк "Союз" (орендар) був укладений договір оренди обладнання № 18 (в новій редакції).

Згідно з п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає в строкове платне користування, а саме - в оренду, майно згідно з переліком, що міститься в додатку №1 до даного договору, а орендар зобов'язується прийняти від орендодавця обладнання у строкове платне користування та сплачувати за нього орендну плату.

Пунктами 3.1, 3.2 договору оренди, в редакції від 25.01.2016 передбачено, що орендна плата, розмір якої становить 5 560,00 грн. вноситься орендарем щомісячно до 10 числа календарного місяця, за який вона вноситься,

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 16.06.2017 включно, з подальшою його пролонгацією, а строк оренди розпочинається з 01.12.2015 (п.п. 9.1, 9.2 договору оренди).

Однак, відповідач, отримавши у користування обладнання, свої зобов'язання за договором оренди не виконав, а саме - у період з квітня 2016 по січень 2017 орендну плату позивачу не сплатив.

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди №18 від 25.01.2016, в сумі 56 513,58 грн., пеню в сумі 7 122,58 грн., інфляційну складову боргу в сумі 3 132,34 грн. та 3 % річних у сумі 712,13 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 3 вказаної статті визначено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 цієї статті).

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та четвертою статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 525 Цивільного кодексу України зазначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, враховуючи вищенаведене, оскільки наявність заборгованості у Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" перед Публічним акціонерним товариством "Родовід Банк" за договором оренди № 18 в редакції від 25.01.2016 в сумі 56 513,58 грн. за період з квітня 2016 року по січень 2017 року підтверджена належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, а відповідачем не подано до суду доказів протилежного, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції дійшов про задоволення позовних вимог позивача в цій частині повністю.

Щодо доводів апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, про неможливість своєчасної оплати орендних платежів, у зв'язку з настанням незалежних від нього обставин, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, постановами Правління Національного банку України № 162/БТ від 15.03.2016 та № 299/БТ від 28.04.2016 було відкликано банківську ліцензію відповідача.

Також виконавчою дирекцією Фонду прийняті рішення № 343 від 15.03.2016 та № 615 від 28.04.2016 (відповідно) про початок здійснення процедури ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію банку.

Вказані обставини відповідач вважає обставинами непереборної сили (форс-мажорними), а тому ПАТ "Комерційний Банк "Союз" не мав можливості здійснювати свою банківську діяльність та був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому грошовими коштами та, як наслідок, виконувати належним чином свої договірні зобов'язання перед своїми контрагентами, у тому числі і за договором оренди №18 від 25.01.2016. Вказані обставини відповідачем було викладено у листі №05/186 від 27.03.2017, направленому до ПАТ "Родовід Банк", у якому також ПАТ "Комерційний Банк "Союз" пропонував провести консультативну зустріч та узгодити вказане питання укладанням відповідної додаткової угоди. Відповіді на вказаний лист позивачем надано не було.

За загальним правилом під форс-мажором розуміється виникнення надзвичайних і невідворотних обставин, у тому числі обставин непереборної сили, результатом яких є невиконання зобов'язань однією із сторін. У цьому випадку сторони мають право самостійно визначити у договорі, що саме вони відносять до форс-мажору. Зокрема, визначити, які обставини є форс-мажором і суб'єктів, що мають його підтверджувати.

Так, пунктом 8.7 договору оренди сторони передбачили, що вони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов'язань за цим договором, якщо таке часткове або повне невиконання зумовлене обставинами, що склалися після підписання цього договору внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), які неможливо було передбачити або запобігти розумними заходами: стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежа, тощо), катастрофи, рішення органів державної влади, місцевого самоврядування, дії військового характеру, страйки, тощо).

При цьому необхідно зазначити, що форс-мажорні обставини засвідчує Торгово-промислова палата відповідно до Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" з урахуванням умов конкретних договорів (контрактів) на підставі чинного законодавства України, Методики про порядок засвідчення Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Вказані приписи кореспондуються зі статтею 218 Господарського кодексу України, а також закріплені у частині 1 статті 79 Розділу 4 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 р., якою встановлено, що сторона не несе відповідальності за невиконання будь-якого із своїх зобов'язань, якщо доведе, що воно було викликане перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків.

Однак, беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" (відсутності відповідного висновку Торгово-промислової палати про настання у відповідача форс-мажорних обставин), суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про недоведеність того факту, що невиконання відповідачем зобов'язання з оплати орендних платежів за період з квітня 2016 по січень 2017 відбулося поза його волею, внаслідок настання обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, а тому такі доводи відповідача в цій частини є необгрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечувалось, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2016 у справі №826/4275/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.09.2016, були скасовані постанова Правління Національного банку України №162/БТ від 15.03.2016 та рішення виконавчої дирекції Фонду №343 від 15.03.2016 про відкликання банківської ліцензії у ПАТ "КБ "Союз" та його ліквідацію.

Також постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2016 у справі №826/7833/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційної адміністративного суду від 12.09.2016, були скасовані постанова Правління Національного банку України №299/БТ від 28.04.2016 та рішення виконавчої дирекції Фонду №615 від 28.04.2016 про відкликання банківської ліцензії у ПАТ "КБ "Союз" та його ліквідацію.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на час спірних правовідносин процедура ліквідації щодо ПАТ "КБ "Союз" була визнана неправомірною та має наслідком її відсутність, з чим суд апеляційної інстанції погоджується.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що навіть, якщо банк перебував у стані ліквідації, таке становище не звільняє його від обов'язку сплачувати орендні платежі, оскільки договір оренди є договором, що забезпечує діяльність банку в процедурі ліквідації.

Згідно з ч. 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" наслідком початку процедури ліквідації є відсутність додаткових зобов'язань банку, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Так, під час здійснення ліквідації банку існують зобов'язання останнього безпосередньо пов'язані із здійсненням ліквідаційної процедури, до яких можуть відноситись видатки із виплати заробітної плати працівникам банку, утримання банком приміщень його перебування, тощо.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхиляє вищевказані доводи відповідача як безпідставні та необґрунтовані.

Щодо доводів апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, про те, що позивачем не виконані обов'язкові умови щодо досудового врегулювання спору, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки відповідно до абз. 1 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Вказана позиція викладена в рішенні Конституційного cуду України №15-рп/2002 від 09.07.2002.

Крім основного боргу, позивач просив також стягнути з відповідача пеню в сумі 7 122,58 грн. за період з 11.06.2016 по 26.01.2017.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" приписом ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 8.1 договору оренди, в редакції змін від 25.01.2016, сторони погодили, що за невнесення (несвоєчасне внесення) орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочених платежів за кожний день прострочення.

Отже, чинним законодавством та умовами договору передбачено нарахування відповідачу пені за прострочення внесення орендних платежів.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи зауваження апелянта про те, що судом першої інстанції не наведено розрахунок пені, користуючись правами, які обумовлені приписами ст. 99 та ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, здійснила власний перерахунок пені та встановила, що сума такої становить 6 062, 99 грн., у зв'язку з чим, враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 6 062,99 грн. за період з 11.04.2016 по 11.04.2017 згідно наведеного розрахунку:

Розрахунок пені здійснюється за формулою:

Пеня = С х 2УСД х Д : 100, де

С - сума ззаборгованості за період,

2 УСД - подвійна облікова ставка НБУ,

Д - кількість днів прострочення.

Підстава нарахування пені, Сума заборгованості Період нарахування Розмір облікової ставки НБУ відповідно до рішень та постанов НБУ (при розрахунку застосовується подвійна ставка НБУ на підставі п. 8.1. Договору оренди обладнання № 18 від 26.01.2016)Сума пені
Договір оренди обладнання № 18 від 26.01.2016)5 650, 00 грн. 11.04.2016-10.10.2016 (183 дні)З 11.04.2016 по 21.04.2016 =22.0000 %, З 22.04.2016 по 26.05.2016 = 19.0000 % З 27.05.2016 по 23.06.2016 =18.0000 % З 24.06.2017 по 28.07.2016 =16.5000 % З 29.07.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 10.10.2016 =15.0000 % 964,20 грн.
5 650, 00 грн. 11.05.2016- 09.11.2016 (183 дні)З 11.05.2016 по 26.05.2016 = 19.0000 % З 27.05.2016 по 23.06.2016 =18.0000 % З 24.06.2017 по 28.07.2016 =16.5000 % З 29.07.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 09.11.2016 =14.0000 % 912,95 грн.
5 650, 00 грн.11.06.2016- 10.12.2016З 11.06.2016 по 23.06.2016 =18.0000 % З 24.06.2017 по 28.07.2016 =16.5000 % З 29.07.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 08.12.2016 =14.0000 % З 09.12.2016 по 10.12.2016 =14.0000 % 869,73 грн.
5 650, 00 грн.11.07.2016- 09.01.2017 (183 дні)З 11.07.2016 по 28.07.2016 =16.5000 % З 29.07.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 08.12.2016 =14.0000 % З 09.12.2016 по 09.01.2017 =14.0000 % 891,34 грн.
5 650, 00 грн.11.08.2016- 09.02.2017 (183 дні)З 11.08.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 08.12.2016 =14.0000 % З 09.12.2016 по 26.01.2017 =14.0000 % З 27.01.2017 по 09.02.2017 =14.0000 % 820,81 грн.
5 650, 00 грн.11.09.2016- 12.03.2017 (183 дні)З 11.09.2016 по 15.09.2017 = 15.5000 % З 16.09.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 08.12.2016 =14.0000 % З 09.12.2016 по 26.01.2017 =14.0000 % З 27.01.2017 по 01.03.2017 =14.0000 % 02.03.2017 по 12.03.2017 = 14.0000 % 806, 82 грн.
5 650, 00 грн.11.10.2016- 11.04.2017 (183 дні)З 11.10.2016 по 27.10.2016 =15.0000 % З 28.10.2016 по 08.12.2016 =14.0000 % З 09.12.2016 по 26.01.2017 =14.0000 % З 27.01.2017 по 01.03.2017 =14.0000 % 02.03.2017 по 11.04.2017 = 14.0000 % 797,14 грн.
Разом:6 062,99 грн.

Щодо доводів апелянта в обґрунтування підстав скасування судового рішення, про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, задовольняючи суму пені у більшому розмірі, ніж заявлено позивачем, згідно повторного розрахунку, де сума пені становить 5 219, 38 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що повторний розрахунок штрафних санкцій не є реалізацією позивачем права на зменшення позовних вимог у розумінні ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки останнім не було подано відповідної заяви із відповідним проханням, а тому суд першої інстанції при винесенні рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, виходив із первісної суми, яка була заявлена при подачі позовної заяви, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність в діях суду першої інстанції порушень у вигляді виходу за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції відхиляє вказані доводи апелянта як безпідставні та необґрунтовані.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу у сумі 3 132,34 грн. та 3 % річних у сумі 712,13 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції здійснила власний розрахунок 3 % річних:

Рохрахунок 3 % річних по формулі:

Сумма санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С - сума заборговнаості,

Д - кількість днів прострочення.

Підстава нарахування 3 % річних Сума заборгованості Період нарахування 3 % річнихСума пені
Договір оренди обладнання № 185 650, 00 грн. 11.04.2016-26.01.20173 % річних134,80 грн.
5 650, 00 грн. 11.05.2016- 26.01.20173 % річних120,91 грн.
5 650, 00 грн.11.06.2016- 26.01.20173 % річних106,55 грн.
5 650, 00 грн.11.07.2016- 26.01.20173 % річних 92,66 грн.
5 650, 00 грн.11.08.2016- 26.01.20173 % річних78,30 грн.
5 650, 00 грн.11.09.2016- 26.01.2017 3 % річних63,94 грн.
5 650, 00 грн.11.10.2016- 26.01.20173 % річних50,05 грн.
5 650, 00 грн.11.11.2016- 26.01.20173 % річних35,69 грн.
5 650, 00 грн.11.12.2016- 26.01.20173 % річних21,80 грн.
5 650, 00 грн.11.01.2017- 26.01.20173 % річних7,43 грн.
Разом: 712, 13 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про задоволення вимог в частині стягнення 3 % річних в повному обсязі, а саме в сумі 712, 13 грн. за період 3 11.04.2016 по 26.01.2017.

Також, судом апеляційної інстанції було проведено розрахунок інфляційної складової боргу:

Середній індекс інфляції розраховується по формулі:

ИИс = (ИИ1:100) х (ИИ2:100) х (ИИ3:100) х ... (ИИZ:100), де

ИИ-1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ИИ-2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення,

......

ИИ-Z - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції = сума заборгованості х середній індекс інфляції

Сума інфляційної складової боргу = Сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції - сума заборгованості

Підстава нарахування інфляційної складової Сума заборгованості Період нарахування Індекс інфляції за заданий періодСума інфляційної складової боргу
Договір оренди обладнання № 185 650, 00 грн. 11.04.2016-26.01.20171,107604,52 грн.
5 650, 00 грн. 11.05.2016- 15.01.20171,070393,01 грн.
5 650, 00 грн.11.06.2016- 15.01.20171,068386,98 грн.
5 650, 00 грн.11.07.2016- 15.01.20171,071 399,07 грн.
5 650, 00 грн.11.08.2016- 15.01.20171,072405,13 грн.
5 650, 00 грн.11.09.2016- 15.01.20171,075 423,35 грн.
5 650, 00 грн.11.10.2016- 15.01.20171,056315,96 грн.
5 650, 00 грн.11.11.2016- 15.01.20171,027153,47 грн.
5 650, 00 грн.11.12.2016- 15.01.20171,00950,85 грн.
5 650, 00 грн.11.01.2017- 15.01.20171,0000,00 грн.
Разом: 3 132, 34

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційної складової боргу в повному обсязі, а саме в сумі 3 132, 34 грн. за період 3 11.04.2016 по 15.01.2017.

Підсумовуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що за приписами ст. ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись чинним законодавством України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме: 56 513,58 грн. за період з квітня 2016 року по січень 2017 року - заборгованість з орендної плати, 6 062,99 грн. за період з 11.04.2016 по 11.04.2017 - пеня, 712, 13 грн. за період 3 11.04.2016 по 26.01.2017 - 3 % річних, 3 132, 34 грн. за період 3 11.04.2016 по 15.01.2017 - інфляційні втрати.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1)неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4)порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Союз" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/4216/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 у справі № 910/4216/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4216/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров