РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2017Справа №910/11635/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РИФ»

до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача Лівицький О.М. - представник за договором № 01/06 від 01.06.17

від відповідача не з'явився

В судовому засіданні 09.08.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РИФ» про зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» виконати платіжне доручення № 501 від 19.06.2017 на суму 213 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11635/17 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 09.08.2017.

07.08.2017 відповідач через відділу діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що на підставі рішення Правління Національного банку України № 264-рш/БТ від 24.04.2017 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 1684 від 24.04.2017 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням у ПАТ «Діамантбанк» запровадженням тимчасову адміністрацію строком на один місяць до 23.05.2017 включно, призначено уповноважену особу Фонду Старцеву Т.В. строком до 23.05.2017 включно. 23.05.2017 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2075 "Про продовження строку тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Діамантбанк"", згідно якого строк тимчасової адміністрації у неплатоспроможному ПАТ "Діамантбанк" продовжено на один місяць з 24.05.2017 по 23.06.2017. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. З огляду на встановлену Законом заборону, правової підстави для перерахування будь-яких грошових коштів на користь позивача на стадії тимчасової адміністрації ПАТ "Діамантбанк" немає. Звертає увагу суду на те, що саме норми Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у правовідносинах, які виникають на стадії введення в банк тимчасової адміністрації. Поряд з цим, запровадження тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також відповідач подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У судове засідання, призначене на 09.08.2017, з'явився представник позивача, який надав пояснення по суті спору та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд повідомив та просив слухати справу по суті без участі уповноваженого представника, відзив на позовну заяву надав.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, а також беручи до уваги клопотання останнього, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

27 липня 2010 між Акціонерним банком «Діамантбанк» (надалі - банк/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РИФ» (надалі - клієнт/позивач) було укладено договір банківського рахунку № 10-07-27-000216 (надалі - договір).

Згідно з п. 1.1. договору банк зобов'язується відкрити клієнту поточний рахунок № 076; приймати і зараховувати на поточний рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з поточного рахунку та проведення інших операцій за поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3.1. договору, банк зобов'язаний надавати клієнту послуги у відповідності до положень цього договору та з дотриманням вимог законодавства України; надавати клієнту послуги кожного операційного дня протягом операційного часу.

Положеннями п.п. 3.2.4. п. 3.2. договору встановлено, що банк має право відмовити клієнту у наданні послуги у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з п.п. 3.4.1., 3.4.2. п. 3.4. договору, клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на поточному рахунку з дотриманням вимог законодавства, за винятком випадків, передбачених законодавством України; вимагати від банку надання послуг у відповідності з положеннями цього договору та законодавства України.

Цей договір набуває чинності з дня відкриття поточного рахунку та діє до моменту закриття поточного рахунку (п. 8.1. договору).

Позивач 19.06.2017 подав відповідачу на виконання платіжне доручення № 501 від 19.06.2017р. про перерахування коштів у сумі 213 000,00 грн. з поточного рахунку позивача № 076 на рахунок Казначейської служби України № 4130 із призначенням платежу «ПДВ за травень».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що відповідачем, в порушення умов договору банківського рахунку, вказане платіжне доручення № 501 від 19.06.2017р. не виконано, у зв'язку із чим, позивачем заявлено у судовому порядку вимогу про зобов'язання відповідача виконати платіжне доручення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 зазначеного Закону).

Судом встановлено, що 19.06.2017 позивач звернувся до відповідача із платіжним дорученням № 501 від 19.06.2017р. на суму 213 000,00 грн., яке станом на день вирішення даного спору банком не виконано, зворотного суду не доведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення майнового права позивача в частині вільного володіння та розпорядження належним йому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти, у тому числі, враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Разом з тим, як встановлено судом, на підставі рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017р. № 264-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.04.2017р. № 1684 "Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ "Діамантбанк" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 17:00 год. 24.04.2017р.до 23.05.2017р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ "Діамантбанк", визначені статтями 37-39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Фонду Старцевій Тетяні Володимирівні строком до 23.05.2017р. включно.

23.05.2017р. виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2075 "Про продовження строку тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Діамантбанк", згідно якого строк тимчасової адміністрації у неплатоспроможному ПАТ "Діамантбанк" продовжено на один місяць з 24.05.2017р. по 23.06.2017р. (включно).

Також продовжено строк повноважень Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Діамантбанк" Старцевої Тетяни Володимирівни на один місяць з 24.05.2017р. до 23.06.2017р. (включно).

Рішенням правління Національного банку України від 22.06.2017 № 394-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Діамантбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2017 № 2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк», та делегування повноважень ліквідатору банку».

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Також спеціальним Законом України, що визначає процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким врегульована процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тому у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

При цьому, згідно ч.6 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом; виконання операцій з виплати переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Відповідно до п. 5-4 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами спору склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунку щодо виконання банком (відповідачем) зобов'язань із виконання розпоряджень клієнта (позивача) про перерахування коштів з його поточного рахунку, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з отримання належних йому коштів.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі №3-24гс15 та від 01.04.2015р. у справі №3-25гс15.

Отже, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ТОВ «РИФ» є кредитором Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», вимоги якого у відповідності до змісту ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час дії тимчасової адміністрації не підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.08.2017

Суддя Пукшин Л.Г.