ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.08.2017 Справа № 904/7185/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (м.Дніпро)

до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором на постачання природного газу № 41SBDpz1884-17 від 19.04.2017 у загальному розмірі 167 451 грн. 97 коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 26.07.2017)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - головний юрисконсульт (довіреність від 20.12.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) заборгованість за договором на постачання природного газу № 41SBDpz1884-17 від 19.04.2017 у загальному розмірі 164 303 грн. 91 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 160 728 грн. 25 коп. - основний борг;

- 3 192 грн. 55 коп. - пеня;

- 383 грн. 11 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на постачання природного газу № 41SBDpz1884-17 від 19.04.2017 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем у травні 2017 року природний газ та, відповідно, наявністю боргу у сумі 160 728 грн. 25 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 6.2.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.06.2017 по 29.06.2017 в сумі 3 192 грн. 55 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 01.06.2017 по 29.06.2017 у сумі 383 грн. 11 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 26.07.2017.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 41594/17 від 26.07.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачем всі профінансовані витрати на газопостачання були оплачені на користь позивача. На підтвердження вказаних оплат відповідач долучив до матеріалів справи платіжні доручення від 26.04.2017 та від 30.05.2017. Також відповідач посилався на те, що умовами спірного договору не передбачено сплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов'язань за ним, отже вимоги про стягнення 3% річних є безпідставними.

Від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 41737/17 від 26.07.2017), в якій позивач, керуючись правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором на постачання природного газу № 41SBDpz1884-17 від 19.04.2017 у загальному розмірі 167 451 грн. 97 коп., яка складається з наступних сум:

- 163 876 грн. 31 коп. - основний борг;

- 3 192 грн. 55 коп. - пеня;

- 383 грн. 11 коп. - 3% річних.

У вказаній заяві позивач зазначає, що станом на момент подання даної заяви у відповідача утворилася заборгованість за поставлений позивачем у червні 2017 року природний газ на суму 3 148 грн. 06 коп., на яку він збільшує позовні вимоги.

Отже, фактично, відповідач збільшив заявлену до стягненню суму основного боргу. При цьому, ціна позову фактично збільшилася.

Відповідно до пункту 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що збільшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що позивачем вказану заяву подано з дотриманням норм Господарського процесуального кодексу України (щодо сплати судового збору за збільшені вимоги та направлення заяви відповідачу), суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 167 451 грн. 97 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

У судове засідання 26.07.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 26.02.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням заяви про їх збільшення, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.07.2017 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 26.07.2017 судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Враховуючи вказані обставини, у судовому засіданні 26.07.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 31.07.2017.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 42559/17 від 31.07.2017), в яких він зазначає, що здійснені відповідачем 26.04.2017 та від 30.05.2017 оплати спожитого газу відповідно до листа № 12/1252 від 25.07.2017 зараховані в рахунок погашення заборгованості за іншими договорами. На підтвердження правомірності вказаного зарахування позивач долучив до матеріалів справи копію листа відповідача № 12/1252 від 25.07.2017.

У судове засідання 31.07.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником відповідача у судовому засіданні 31.07.2017 було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомлення із долученим позивачем листом та перевірки фактів, що були повідомлені позивачем у письмових поясненнях. Вказане клопотання було задоволено судом.

У судовому засіданні 31.07.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 07.08.2017.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи неодноразово відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

У судове засідання 07.08.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 07.08.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив.

Судом зауважено, що відповідач про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 31.07.2017, в якому приймав участь його представник (а.с.63)

Представник позивача у судовому засіданні 07.08.2017 просив суд задовольнити його позовні вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представником позивача у судовому засіданні 07.08.2017 наголошено на тому, що ним долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 19.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі - постачальник, позивач) та Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - споживач, відповідач) було укладено договір на постачання природного газу № 41SBDpz1884-17 (далі - договір, а.с.10-13), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2017 році природний газ (згідно з Державним класифікатором продукції та послуг ДК 021:2015 код 09120000-6 Газове паливо (природний газ)) (далі - газ), а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору річний плановий обсяг постачання газу - до 187,029 тис. куб. м.

У пункті 1.3. договору сторони передбачили планові обсяги постачання газу по місяцях.

У пункті 11.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.03.2017, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Сторонами досягнуто згоди, що в силу положень частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України, умови договору застосовуються до відносин, які склалися між сторонами до дати його укладення, а саме: з 01.01.2017.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

У пунктах 1.5., 1.6. та 2.3. договору сторони визначили, що передача газу за договором здійснюється на фізичній(их) точці(ах) виходу з газотранспортної системи оператора ГТС до газорозподільної системи оператора ГРМ. Перелік ЕІС-код точок комерційного обліку споживача, по яких буде здійснюватися постачання газу постачальником наведено в додатку № 1 до договору, що є його невід'ємною частиною. Обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період (пункт 4.1. договору), що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві-приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених Кодексом ГРМ.

У розділі 3 договору сторони визначили умов щодо ціни постачання природного газу, а саме:

- розрахунки за поставлений споживачеві газ здійснюються за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем (пункт 3.1. договору);

- ціна газу становить 7 599 грн. 83 коп. за 1000 куб.м., крім того ПДВ 1 519 грн. 97 коп., всього 9 119 грн. 80 коп. (пункт 3.2. договору).

- ціна, зазначена в пункті 3.2. договору, може змінюватись протягом дії договору. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткової угоди до договору (пункт 3.3. договору);

- сторони домовились, що ціна газу, розрахована відповідно до пунктів 3.2. та 3.3. договору, застосовується сторонами при складанні актів приймання-передачі газу та розрахунках за договором (пункт 3.4. договору);

- місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу та загального обсягу фактично поставленого (спожитого) газу, визначеного згідно з розділом II договору (пункт 3.5. договору);

- загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за договором і становить 1 705 667 грн. 07 коп., у тому числі ПДВ - 20% (пункт 3.6. договору).

В процесі виконання спірного договору, сторони вносили до нього зміни в частині річного та помісячного планового обсягу постачання та ціни газу, шляхом укладення додаткових угод, а саме:

- додаткової угоди № 1 від 25.04.2017 до договору (а.с.14);

- додаткової угоди № 2 від 25.04.2017 до договору (а.с.15);

- додаткової угоди № 3 від 28.04.2017 до договору (а.с.16);

- додаткової угоди № 4 від 15.06.2017 до договору (а.с.17).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у період з травня по червень 2017 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 163 876 грн. 31 коп., що підтверджується:

- актом приймання-передачі природного газу № ДОЗ00024012 від 31.05.2017 по договору на постачання природного газу від 19.04.2017 № 41SBDpz1884-17 на загальну суму 160 728 грн. 25 коп. (а.с.18);

- актом приймання-передачі природного газу № ДОЗ00026338 від 30.06.2017 по договору на постачання природного газу від 19.04.2017 № 41SBDpz1884-17 на загальну суму 3 148 грн. 06 коп. (а.с.49).

Вказані акти підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу. Акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку позивача за договором поставити природний газ відповідає обов'язок відповідача оплатити вартість газу і наданих послуг.

Так, у пункті 4.2. договору сторони визначили, що оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку: оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем не пізніше 30(31) числа місяця розрахункового місяця, у якому здійснюється постачання природного газу.

В порушення умов договору, у встановлені в пункті 4.2. договору строки, відповідач спожитий у період з травня по червень 2017 року природний газ не оплатив. Вказане і є причиною спору.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначених актів приймання-передачі природного газу вбачається, що вони підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За нормами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, на підтвердження часткової оплати спожитого в спірний період природного газу відповідач долучив до матеріалів справи слідуючі платіжні доручення:

- № 15 від 26.04.2017 на суму 579 011 грн. 22 коп. (а.с.42);

- № 16 від 26.04.2017 на суму 784 167 грн. 02 коп. (а.с.43);

- № 10 від 30.05.2017 на суму 329 321 грн. 60 коп. (а.с.44). У вказаних платіжних дорученнях в призначеннях платежу є посилання, зокрема, і на договір № 41SBDpz1884-17 від 19.04.2017.

В той же час, від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він зазначав, що здійснені відповідачем 26.04.2017 та від 30.05.2017 оплати спожитого газу відповідно до листа № 12/1252 від 25.07.2017 зараховані в рахунок погашення заборгованості за іншими договорами.

На підтвердження правомірності вказаного зарахування позивач долучив до матеріалів справи копію листа відповідача № 12/1252 від 25.07.2017 (а.с.61).

Яке вбачається з вказаного листа, відповідач змінив призначення платежу за зазначеними вище платіжними дорученнями, посилаючись на технічну помилку при перерахування оплати за природний газ.

Враховуючи вказане, суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині проведення оплат спожитого в спірному періоді газу.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спожитий в період з травня по червень 2017 року природний газ відповідачем оплачений не був, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 163 876 грн. 31 коп.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 163 876 грн. 31 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вказане, з огляду на положення пункту 4.2. договору, строк оплати спожитого у період з травня по червень 2017 року природного газу на суму 163 876 грн. 31 коп. є таким, що настав.

З приводу заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає також слідуюче.

На підставі укладеного договору між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, що пов'язані із фінансуванням від третіх осіб, в тому числі бюджетного фінансування.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, в тому числі головного розпорядника бюджетних коштів.

При цьому, суд відзначає, що відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За статтею 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 163 876 грн. 31 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 163 876 грн. 31 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.2.1. договору сторони передбачили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення з 01.06.2017 по 29.06.2017 в сумі 3 192 грн. 55 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок пені, наведений позивачем у позовній заяві, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 3 192 грн. 55 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення 3% річних за період прострочення з 01.06.2017 по 29.06.2017 у сумі 383 грн. 11 коп.

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок 3% річних, наведений позивачем у позовній заяві, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

З приводу заперечень відповідача про відсутність у договорі умов щодо обов'язку відповідача сплачувати 3% річних за період прострочення, суд зазначає, що право на стягнення 3% річних передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України та не потребує узгодження його в договорі між сторонами.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 383 грн. 11 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати в сумі 7 125 грн. 67 коп. покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (49101, м. Дніпро, вулиця Красна, будинок 20-А; ідентифікаційний код 08592141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (49000, м. Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 2; ідентифікаційний код 39572642) 163 876 грн. 31 коп. основного боргу, 3 192 грн. 55 коп. - пені, 383 грн. 11 коп. - 3% річних, 2 511 грн. 78 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2017.

Суддя ОСОБА_2