ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Справа № 902/966/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П., Яценко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиМогилів-Подільської ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 31.01.2017
у справі№ 902/966/16
Господарського суду Вінницької області
за позовомМогилів-Подільської ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області
доМоївської сільської ради
простягнення 261148,19грн

в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача:Лудан І.А. (довіреність від 04.08.2017 №3022/10-017) не з'явились

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Вінницької області (суддя Яремчук Ю.О.) від 13.12.2016, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Павлюк І.Ю., судді: Демидюк О.О., Савченко Г.І.) від 31.01.2017 у справі №902/966/16 в позові відмовлено.

В касаційній скарзі Могилів-Подільська ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області просить повністю скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ст.ст.610, 611, 942, 944, 950, 953, 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Представники відповідача не скористались правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши присутнього у відкритому судовому засіданні представника позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

Могилів-Подільська ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Моївської сільської ради про стягнення 261148,19грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору зберігання товарно-матеріальних цінностей щодо збереження переданого сільській раді майна, внаслідок чого державі було завдано збитків у спірній сумі.

Судами встановлено таке.

Листом Служби Безпеки України №53/м/164-313пт від 18.08.2015, Чернівецьке відділення Могилів-Подільської ОДПІ повідомлено, що на території Моївської сільської ради Чернівецького району при виконанні оперативно-службової діяльності встановлено самовільне зайняття та використання особливо цінних земель сільськогосподарського призначення - ріллі, що належать Моївській сільській раді на підставі державних актів права власності, на яких виявлено посіви сільськогосподарських культур.

Моївська сільська рада самостійно, або з використанням комунальних підприємств дані ділянки не обробляє та будь які договори оренди відсутні.

Заступником начальника Чернівецького відділення Могилів-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області Суржиковим М.А., начальником відділу погашення заборгованостей Могилів-Подільської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області Олендською В.Б., начальником відділу Держгеокадастру у Чернівецькому районі Дідовим А.Г., головним спеціалістом з питань економічного аналізу, прогнозування, розвитку АГІК Чернівецької РДА Комаром О.М. 18.08.2015 обстежено майно з ознаками безхазяйності та встановлено самовільне зайняття та використання особливо цінних земель сільськогосподарського призначення - ріллі в с. Моївка Чернівецького району на загальну суму 261148,19грн.

Відповідно до акта опису і попередньої оцінки безхазяйного майна №2 від 18.08.2015 описано наступні земельні ділянки: №303 - посіви сої в кількості 1,9308га на суму 34576,17грн; №377 - посіви кукурудзи в кількості 2,2620га на суму 57884,17грн; №383 - посіви кукурудзи в кількості 2,2897га на суму 58592,09грн; №457 - посіви кукурудзи в кількості 2,1533га на суму 55101,51грн; №458 - посіви кукурудзи в кількості 2,1491га на суму 54994,25грн; №418 - посіви люцерни на насіння в кількості 2,5189га.

18.08.2015 позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н про зберігання товарно-матеріальних цінностей, які мають ознаки безхазяйного.

Відповідно до п.1.1. даного договору Зберігач зобов'язується надати послуги Поклажедавцеві по зберіганню майна, а саме: посіви кукурудзи площею 8,854га, загальною вартістю 226572,02грн; посіви сої площею 1,9308га загальною вартістю 34576,17грн; посіви люцерни на зерно 2,51189га.

Відповідно до акта б/н від 16.10.2015 проведено інвентаризацію наявності безхазяйного майна а саме: №303 - посіви сої в кількості 1,9308га на суму 34576,17грн; №377 - посіви кукурудзи в кількості 2,2620га на суму 57884,17грн; №383 - посіви кукурудзи в кількості 2,2897га на суму 58592,09грн; №457 - посіви кукурудзи в кількості 2,1533га на суму 55101,51грн; №458 - посіви кукурудзи в кількості 2,1491га на суму 54994,25грн; №418 - посіви люцерни на насіння в кількості 2,5189га за місцем його зберігання. В ході перевірки встановлено, що вищезазначене майно відсутнє за його місцем знаходження, що зафіксовано в акті.

Позивач зазначає, що відповідно до укладеного між сторонами договору зберігання відповідач взяв на себе зобов'язання зберігати та повернути поклажодавцю майно, що було передано на зберігання, та нести повну матеріальну відповідальність за втрату чи пошкодження майна, яке було залишене йому на зберігання.

30.10.2015 до Моївської сільської ради направлено претензію про відшкодування збитків за втрачене майно.

Моївська сільська рада листом №372 від 06.11.2015 повідомила про зібрання урожаю невідомими особами та повідомила Чернівецьке відділення РВ УМВС України у Вінницькій області про крадіжку майна.

З врахуванням викладеного позивач зазначає, що не отримавши ніяких відшкодувань від зберігача, який втратив майно, останній змушений звернутися до суду з метою відшкодування збитків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, попередні судові інстанції правомірно виходили з такого.

Згідно п.3 постанови Кабінету міністрів України "Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним" від 25.08.1998 №1340 (далі Порядок №1340) майно, зазначене у пункті 1 цього Порядку, зберігається органами (суб'єктами господарювання) у власних (орендованих) спеціально обладнаних приміщеннях (на майданчиках) або передається ними для зберігання іншим організаціям за договорами.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ст.190 ЦК України).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст.179 ЦК України).

Дія цього Порядку поширюється, зокрема, на майно, визнане безхазяйним відповідно до законодавства (пп.5 п.1 Порядку №1340).

Безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий (ч.1 ст.335 ЦК України).

Майно, зазначене у пункті 1 Порядку №1340, конкретизоване у п.8 цього Порядку, в якому унормовано вимоги щодо оцінки майна, і в ньому відсутнє таке майно як майнові права та обов'язки, оскільки фактично йдеться лише про речі, а також відсутнє таке майно як посіви - йдеться лише про зерно та іншу сільськогосподарську продукцію (пп."в" п.8 Порядку №1340).

Відповідно до п.1.2. наказу Міністерства доходів і зборів України "Про затвердження Порядку взаємодії між підрозділами органу доходів і зборів під час роботи з безхазяйними речами та майном, що переходить у власність держави" від 10.10.2013 №570 (далі Порядок №570) дія цього Порядку поширюється на безхазяйне майно та майно, що переходить у власність держави, крім безхазяйного нерухомого майна (далі - безхазяйне майно).

Узяте на облік безхазяйне майно зберігається відповідним органом доходів і зборів у власних (орендованих) приміщеннях або за актом опису і попередньої оцінки безхазяйного майна передається на відповідальне зберігання суб'єкту господарювання. Із суб'єктом господарювання, який прийняв безхазяйне майно на відповідальне зберігання, укладається відповідний договір (п.2.8. Порядку №570).

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажедавцем), і повернути її поклажедавцеві у схоронності.

Згідно зі ст.942 ЦК України зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Статтею 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернута поклажедавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 3 ст.950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Зміст наведених приписів законодавства свідчить, що зберігач відповідає за схоронність речі, яка передана йому на зберігання, оскільки за загальним правилом, встановленим ч.1 ст.936 ЦК України, договір зберігання вважається укладеним з моменту передання речі на зберігання.

Суд касаційної інстанції зазначає, що вказані вище посіви не можуть бути тим майном, що могло б бути передане на зберігання згідно Порядку №570, Порядку №1340 та ст.936 ЦК України, оскільки до моменту їх зібрання як врожаю, останні нерозривно пов'язані із зайнятою ними земельною ділянкою, що виключає можливість їх фактичної передачі зберігачу.

Поряд з цим, відносини, що забезпечують схоронність майна за його місцезнаходженням, регулюються договором про надання послуг охорони, зміст якого, зокрема, повинен встановлювати виконання фактичних, заздалегідь обговорених за своїм характером дій, необхідних для того, щоб зберегти майно від небезпеки, фізичного знищення, псування або втрати, що може загрожувати йому з боку навмисних неправомірних дій третіх осіб в місці знаходження такого майна.

Згідно з статтею 224 Господарського кодексу України (далі ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Оскільки за умовами укладеного між сторонами договору зберігання сільська рада зобов'язалась забезпечувати схоронність саме залишеного на зберігання майна, втім, фактично посіви не були і не могли бути передані відповідачу, відповідний акт приймання-передачі в матеріалах справи відсутній, приймаючи до уваги, що договір від 18.08.2015 не містить зобов'язання сільської ради надавати послуги по охороні посівів за їх місцезнаходженням, суд касаційної інстанції зазначає про відсутність в діях позивача складу цивільного правопорушення.

З огляду на викладене, касаційний суд вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові ґрунтуються на встановлених обставинах і оцінених ними доказах та повністю узгоджуються з приписами чинного законодавства, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки цих доказів та обставин, що відповідно до приписів ст.ст.1115, 1117 ГПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди першої та апеляційної інстанцій не припустились порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Могилів-Подільської ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 у справі №902/966/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С.Бакуліна

Судді І.Ходаківська

О. Яценко