ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2017 р. Справа № 914/4301/13

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого - судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.

секретар судового засідання: Фака С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 01.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2643/17 від 08.06.2017 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року

у справі № 914/4301/13 (головуючий суддя Запотічняк О.Д., судді: Березяк Н.Є., Крупник Р.В.),

порушеній за позовом

позивача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів,

до відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів,

про зобов'язати відповідача здійснити перерахунок орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97 618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 року та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача: Чорнобай С.С. (п/к на підставі довіреності № 2302-вих-96 від 11.01.2017р.).

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику роз'яснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представником відповідача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2017 року, справу № 914/4301/13 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В. (том ІІ, а. с. 97).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 року апелянту/позивачу СПД-ФОП ОСОБА_2, згідно поданої заяви (том ІІ, а. с. 118), поновлено строк на подання апеляційної скарги (том ІІ, а. с. 98), ухвалою ЛАГС від 12.06.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 01.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2643/17 від 08.06.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 19.06.2017 року (том ІІ, а. с. 99), про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою у порядку та у спосіб визначений Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затверджена наказом ДСАУ від 20.03.2013 р. № 28 (докази - оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 100, 101, 139).

У судове засідання, яке відбулося 19.06.2017 р. представник апелянта/позивача не прибув.

Скаржник в апеляційній скарзі з підстав у ній наведених, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року (том ІІ, а. с. 102-104).

Представник відповідача у судове засідання не прибув, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду за вх. №ЛАГС 01-04/4070/17 від 19.06.2017 р. подав клопотання про відкладення розгляду даної справи через неможливість забезпечити представника відповідача у дане судове засідання (том ІІ, а. с. 132, 133).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. розгляд справи № 914/4301/13 відкладено на 19.07.2017 р. (том ІІ, а. с. 137-138), про що сторони були повідомлені рекомендованою кореспонденцією (том ІІ, а. с. 134, 138/зворот), зокрема, апелянт/позивач - 04.07.2017 р., під розписку, з повідомленням про вручення поштового відправлення (том ІІ, а. с. 139).

У судове засідання, яке відбулося 19.07.2017 р., апелянт/позивач, повторно, повноважного представника не направив, через канцелярію суду, за вхідним №ЛАГС 01-04/4846/17 від 18.07.2017 р., подав клопотання про відкладення розгляду даної справи з поважної причини на 35 календарних днів, у зв'язку з направленням на госпіталізацію з 14.07.2017 р. на стаціонарне лікування в очне відділення КМКЛ (том ІІ, а. с. 140) та долучив медичну документацію (Форма первинної облікової документації № 027/0, затвердженої наказом МОЗ 14.02.2012 р. № 110)(том ІІ, а. с. 141-142).

З підстав зазначених в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року (том ІІ, а. с. 102-104).

Представник відповідача у дане судове засідання, повторно, не прибув.

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 р. розгляд даної справи було відкладено на 09.08.2017 р. (том ІІ, а. с. 145-146), про що сторони були повідомлені у порядку та у спосіб визначений Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затверджена наказом ДСАУ від 20.03.2013 р. № 28 (том ІІ, а. с. 145 - 146/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 09.08.2017 р., апелянт/позивач, втретє, повноважного представника не направив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду даної справи, докази знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 98/зворот, 99/зворот, 100-101, 134, 138/зворот, 139, 140-142, 146/зворот).

З підстав зазначених в апеляційній скарзі (том ІІ, а. с. 102-104) апелянт/позивач просить: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року.

Представник відповідача у дане судове засідання прибув, не надав письмового відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу, з покликанням на те, що в матеріалах даної справи є Відзив на позовну заяву та Додаткові пояснення по справі № 914/4301/13 (том І, а. с. 82-83, том ІІ, а. с. 31-33), Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том І, а. с. 160), Технічний паспорт (том І, а. с. 163-168), архівна довідка (том І, а. с. 169), Витяги з ЄДРЮОФОП та ГФ (том І, а. с. 68, том ІІ, а. с. 21-25, 82, 126-131) подані Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, яке з 15.12.2016 р. перейменовано в Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (докази у справі), викладене у яких представник відповідача підтримує в повному обсязі, додаткових доказів та пояснень подавати не бажає, у судовому засіданні проти апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 заперечив, надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, навів свої доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового процесу, зокрема, пояснив, що питання належності спірного майна до комунальної власності та повноваження Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (до перейменування - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради), неодноразово, досліджувалися господарським судом у даній справі, в т.ч. за заявою ФОП ОСОБА_2 від 09.02.2017 р. (вхідний № 587/17 від 09.02.2017 р. (том ІІ, а. с. 11) та досліджувалися у інших справах, зокрема, у справі № 914/4156/15, а також у справах № 914/3336/13, № 5015/2360/12, № 5015/2362/12, № 5015/2361/12 (рішення за якими теж є в матеріалах справи), а тому вважає, що покликання апелянта викладені в апеляційній скарзі та його висновок, що «згідно довідки ГУ статистики у Львівській області Територіальна громада м. Львова в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України по Львівській області не значиться, а інформація про її ліквідацію відсутня, отже 25.06.2004 р. було зареєстровано право власності у відсутність правової підстави та на неіснуючу юридичну особу» є надуманими, спростовуються матеріалами справи, просить розглядати апеляційну скаргу у даній справі в межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, проти продовження строків розгляду спору заперечив, просить рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

З огляду на те, що апелянт жодного разу не прибув у судові засідання та не направив повноважної особи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 59 Конституції України для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до статті 28 ГПК України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють в межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини другої статті 244 ЦК України, представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Згідно з частиною 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника апелянта бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалами Львівського апеляційного господарського суду у справі № 914/4301/13 від 19.06.2017 р. (п. 4 резолютивної частини ухвали), від 19.07.2017 р. (п. 4 резолютивної частини ухвали) участь уповноважених представників сторін обов'язковою не визнавалась (том ІІ, а. с. 137-138, 145-146).

Відповідно до статті 102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як вбачається з матеріалів даної справи, апелянт клопотання про продовження строків розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 69 ГПК України - не подавав.

В матеріалах справи (том ІІ, а. с. 140) є наявною заява скаржника про відкладення розгляду справи з підстав перебування на лікуванні.

Представник відповідача відмовився подавати Львівському апеляційному господарському суду заяву (клопотання) про продовження строку розгляду апеляційної скарги відповідно до ст. 69 ГПК України, з підстав зазначених апелянтом у заяві про відкладення розгляду справи та пояснив, що справа розглядається господарським судом з листопада 2013 року, захворювання ФОП ОСОБА_2 були, неодноразово, підставою для відкладення розгляду даної справи, просить розглядати даний спір в межах двомісячного строку передбаченого ч. 1 ст. 102 ГПК України.

Частиною 3 ст. 69 ГПК України визначено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

За відсутності клопотання хоча б однієї сторони про продовження строків розгляду спору, у господарського суду відсутні підстави для продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відповідно до ст. 69 ГПК України.

Відповідач по справі не надав письмового відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу, пояснивши це тим, що в матеріалах справи відповідачем було надано Відзив на позов, Додаткові пояснення на позов, архівну довідку, низку додаткових доказів та судових рішень, на спростування доводів позивача, викладене у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях по справі № 914/4301/13 (том І, а. с. 82-83, том ІІ, а. с. 31-33) підтримує в повному обсязі, просить розглядати спір за наявними у справі документами.

Враховуючи неявку повноважного представника апелянта, подане ним клопотання (вх. № 01-04/4846/17 від 18.07.17 р.) розгляд справи 19.07.2017 р. апеляційним судом було відкладено на 09.08.1017 р. та ухвалу про відкладення розгляду справи надіслано сторонам по-пошті - 20.07.2017 р., що підтверджується відміткою, здійсненою на зворотному боці ухвали суду про відкладення розгляду справи (том ІІ, а. с. 146/зворот), аналогічним порядком надсилалися ухвали апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи від 19.06.2017 р., що підтверджується відміткою, здійсненою на зворотному боці ухвали суду про відкладення розгляду справи (том ІІ, а. с. 138/зворот та списком згрупованих рекомендованих відправлень поданих в поштове відділення № 10 відправником: Львівським апеляційним господарським судом (том ІІ, а. с. 134) та ухвала від 12.06.2017 р. (том ІІ, а. с. 98/зворот).

Відповідно до Інструкції з діловодства в господарських судах України, дана відмітка є підтвердженням належного надіслання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Колегія суддів, враховуючи те, що сторони були належним чином, повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи (том ІІ, а. с. 98/зворот, 99/зворот, 100-101, 134, 138/зворот, 139, 140-142, 146/зворот), колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника апелянта/позивача та без письмового відзиву відповідача на апеляційну скаргу, за наявними в матеріалах справи документами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст. 32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Щодо поданих апелянтом додаткових доказів до апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апелянтом до апеляційної скарги (том ІІ, а. с. 102-103) подані копії документів: Договору (030)95 продажу державного майна при викупі організацією орендарів орендованого підприємства роздрібної торгівлі № 84 від 29.08.1995 р., Акт № 1411 прийому-передачі державного майна Орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84 від 04.10.1995 р., свідоцтво на власність від 12.10.1995 р. реєстраційний № 203, свідоцтво № 13834468 про державну реєстрацію Орендного підприємства № 84, реєстраційне посвідчення від 22.09.1999 р., виписка з ЄДРПОУ ТзОВ «Українка», лист Головного управління статистики у Львівській області (том ІІ, а. с. 107 - 117), які є фактично додатковими доказами, які не були позивачем подані суду першої інстанції, місцевим судом не досліджувалися та не оцінювалися, при цьому заявник не обґрунтував в апеляційній скарзі неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У п. 9 постанови Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» в частині подання суду апеляційної інстанції додаткових доказів, зазначено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

До згаданих підстав належить, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК.

Дослідивши подані до апеляційної скарги вищезазначені додаткові докази (том ІІ, а. с. 107-117), колегія суддів встановила, що як вбачається з дат складання додаткових доказів вони вже існували на дату постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі (26 квітня 2017 р.), однак не були подані позивачем місцевому суду з причин, що не залежали від нього.

Слід зазначити, що позивачем не були долучені вказані вище докази, зокрема, до Заяви від 09.02.2017 р. (вх. № 587/17)(том ІІ, а. с. 11), у якій позивач, покликаючись на те, що «суддя затягував справу не перевірив походження право власності, чи дана особа (вище за текстом цієї заяви Львівська міська рада (Л.М.Р.) і Управління комунальної власності) є правонаступником Ради народних депутатів трудящих Л.М.Р., а також, що громади не існує і не є зареєстрована.

Апелянт/позивач у Заяві від 09.02.2017 р. (том ІІ, а. с. 11) зазначає про розслідування «корупції слідства деяких осіб, які приймали участь у незаконних рішеннях в справі № 914/1780/10, яке було скасовано Вищим господарським судом. В зв'язку з тим, даний відповідач по питанню оренди і скасування не є власником» та просив зупинити провадження у справі № 914/4301/13 «у зв'язку з неналежним відповідачем Л.М.Р. і Ком. майна по питанню тільки оренди, бо власник ТзОВ «Українка», при цьому останній на підтвердження доводів наведених у цій Заяві, не надав місцевому суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладені у ній обставини, не заявляв клопотань про витребування доказів, в порядку ст. 38 ГПК України, а також не заявляв клопотань про залучення до участі у справі третьою особою ТзОВ «Українка» та/або інших юридичних осіб, які, на думку позивача, мають відношення до даної справи та/або, що судовим рішенням у даній справі буде порушено їх права та охоронювані законом інтереси.

Статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження з інших підстав є неправомірним.

Місцевий господарський суд правомірно не зупинив провадження у даній справі за клопотанням ФОП ОСОБА_2 заявленим у цій заяві, оскільки обставини, на які він покликається у цій заяві від 09.02.2017 р. (том ІІ, а. с. 11) не є підставою для зупинення провадження у справі № 914/4301/13, а заявлені у цій заяві доводи, в свою чергу, не підтверджені належними та допустимими доказами, в розумінні статей 33 та 34 ГПК України.

Колегією суддів встановлено, що справа № 914/4301/13, 02.02.2017 р. була прийнята до провадження новим складом колегії (том ІІ, а. с. 3), ухвалою місцевого суду від 02.02.2017 р. дану справу призначено до розгляду в судовому засіданні 22.02.2017 р., Заяву (вх. № 587/17) позивач подав місцевому суду 09.02.2017 р. (том ІІ, а. с. 11), доказів, які б підтверджували викладені в ній обставини та додаткових доказів, які були в наступному ним долучені до апеляційної скарги, місцевому суду - не подав; місцевим господарським судом 22.02.2017 р. розгляд даної справи відкладено на 07.03.2017 р. (том ІІ, а. с. 28-30), позивач жодних доказів не подавав, клопотань про витребування доказів - не заявляв, як не заявляв клопотань про залучення до участі у справі третіх осіб; 07.03.2017 р. розгляд даної справи судом першої інстанції відкладено на 29.03.2017 р. (том ІІ, а. с. 37-38), позивач не подав місцевому суду жодних доказів, які б підтверджували обставини, викладені у Заяві від 09.02.2017 р. та не долучив таких доказів до Заяви від 28.03.2017 р. (вх. № 11970/17) про відкладення розгляду справи (том ІІ, а. с. 39).

Не подав позивач жодних доказів на підтвердження викладеного у Заяві від 09.02.2017 р., в т.ч. і додаткових доказів у наступні судові засідання, оскільки судовий розгляд даної справи 29.03.2017 р. місцевим судом було відкладено на 19.04.2017 р. (том ІІ, а. с. 42-43), а 19.04.2017 р. відкладено на 26.04.2017 р. (том ІІ, а. с. 48-49), про що сторони були належним чином повідомлені у порядку та у спосіб визначений Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затверджена наказом ДСАУ від 20.03.2013 р. № 28 (том ІІ, а с. 30/зворот, 38/зворот, 43/зворот, 49/зворот).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем/апелянтом 19.04.2017 р. було оскаржено в апеляційному порядку ухвалу місцевого господарського суду від 29.03.2017 р. по справі № 914/4301/13 про відкладення розгляду справи (том ІІ, а. с. 53-55).

Ухвалою місцевого господарського суду від 20.04.2017 р. у справі № 914/4301/13 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду Львівської області від 29.03.2017 р. про відкладення розгляду справи, з додатками на 3 аркушах, повернуто Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (том ІІ, а. с. 50-52).

Колегія суддів під час вирішення питання щодо прийняття додаткових доказів, які долучені скаржником до апеляційної скарги, повно і всебічно з'ясувавши причини їх неподання суду першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінивши поважність цих причин, прийшла до висновку, що апелянт/позивач не подав їх суду першої інстанції без поважних причин, а тому у прийнятті додаткових доказів, які долучені апелянтом до апеляційної скарги, копій: Договору (030)95 продажу державного майна від 29.08.1995 р., Акту № 1411 прийому-передачі державного майна від 04.10.1995 р., свідоцтва на власність від 12.10.1995 р. реєстраційний № 203, свідоцтва № 13834468 про державну реєстрацію Орендного підприємства № 84, реєстраційне посвідчення від 22.09.1999 р., виписка з ЄДРПОУ ТзОВ «Українка», листа Головного управління статистики у Львівській області (том ІІ, а. с. 107 - 117) відмовити.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.04.2017 р. у справі № 914/4301/13 (судді: Запотічняк О.Д., Березяк Н.Є., Крупник Р.В.) в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про: зобов'язання відповідача здійснити перерахунок орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв.м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 року - відмовлено (том ІІ, а. с. 85, 86-92).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Фізична особа-приватний підприємець ОСОБА_2) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том ІІ, а. с. 102-104), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення місцевого господарського суду по даній справі є незаконним, необґрунтованим, таким, що суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Скаржник в апеляційній скарзі стверджує про те, що під час розгляду даної справи йому стали відомі обставини, які свідчили про те, що Львівська міська рада не є власником нежитлових приміщень, переданих ФОП ОСОБА_2 в оренду на підставі договору № Г-5972-8 від 31 січня 2008 року, а тому не мала жодного права розпоряджатися даним майном, в тому числі здавати в оренду та одержувати орендну плату.

Як стверджує скаржник, останній надав місцевому суду документи, що вказані нежитлові приміщення належали Орендованому підприємству роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, юридична адреса: м. АДРЕСА_2, зареєстрованому 31 липня 1992 року виконавчим комітетом Львівської міської ради, реєстраційний № 13834089; що згідно із наказом РВ ФДМУ по Львівській області № 5/114 від 26 травня 1995 року «Про приватизацію об'єктів» на підставі ст. 5 ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) та Указу Президента України «Про заходи щодо прискорення малої приватизації в Україні» № 827/94 від 30 грудня 1994 р. було вирішено приватизувати шляхом викупу організацією орендарів, господарським товариством, створеним на базі організації орендарів, майно орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, та 29 серпня 1995 року між РВ ФДМУ по Львівській області та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, був укладений договір купівлі-продажу державного майна при викупі організацією орендарів орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, за яким організація орендарів придбала майно цілісного майнового комплексу Орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, а розрахунки за придбаний об'єкт проведені у відповідності до розділу 2 цього Договору; що 04.10.1995 р. був складений Акт № 14/1 прийому-передачі державного майна Орендованого підприємства роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, згідно якого РВ ФДМУ по Львівській області передав організації орендарів майно, придбане за договором купівлі-продажу від 29.08.1995 р.

Як зазначає апелянт в апеляційній скарзі, аналогічне стверджується Свідоцтвом на власність № 203 виданим 12.10.1995 р. РВ ФДМУ по Львівській області, відтак, на думку скаржника, Орендне підприємство роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84 у встановленому законом порядку за договором купівлі-продажу від 29.08.1995 р. набуло право власності на майно підприємства як цілісного майнового комплексу.

Крім того, зазначає апелянт, що як вбачається з наведеного ним в апеляційній скарзі, розпорядником нежитлових приміщень, належних Орендному підприємству роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84, був Фонд державного майна України, отже це майно не належало до комунальної власності.

В апеляційній скарзі зазначено, що 14.11.1995 р. Орендне підприємство роздрібної плодоовочевої торгівлі № 84 перереєстровано в Товариство з обмеженою відповідальністю «Українка», про що виконавчим комітетом Львівської міської ради видано Свідоцтво № 13834468.

Як стверджує скаржник в апеляційній скарзі, «Однак в подальшому посадовими особами Львівської міської ради були вчинені дії з метою позбавити Товариство з обмеженою відповідальністю «Українка» права на приватизовані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу патенту на право оренди та реєстрації в незаконний спосіб права власності на ці нежитлові приміщення за Територіальною громадою в особі Львівської міської ради».

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з архівних документів стало відомо, що в 1999 році ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було видано дублікат реєстраційного посвідчення, нібито виданого 30 серпня 1987 року про реєстрацію на праві комунальної власності житлового будинку АДРЕСА_2 за Територіальною громадою в особі Львівської міської ради; 25.06.2004 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 за Територіальною громадою в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року, яким затверджено реєстр № 1 жилих будинків, що належать Шевченківській раді народних депутатів, на думку скаржника, в силу ст. 328 ЦК України та ст. 19, 20 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній станом на 25.06.2004 р. рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року «Про затвердження реєстру та реєстрацію жилих будинків» не є документом, на підставі якого виникає право власності, отже такий не міг бути підставою для реєстрації такого права.

Далі за текстом апеляційної скарги, апелянт стверджує, що згідно довідки ГУ статистики у Львівській області Територіальна громада м. Львова в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України по Львівській області не значиться, а інформація про її ліквідацію відсутня, отже 25.06.2004 р. було зареєстровано право власності у відсутність правової підстави та на неіснуючу юридичну особу.

Скаржник в апеляційній скарзі стверджує, що місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права та, в цій частині, покликається на те, що 09.02.2017 року у зв'язку з даними обставинами подав через канцелярію Господарського суду Львівської області заяву, якою просив зупинити провадження у даній справі, але дана заява була проігнорована судом і по ній не прийнято жодного рішення; що за наявності підстав, передбачених ст. 27 ГПК України, не залучив до участі у справі як третю особу: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українка»; що доводи заявника, що відповідач не є власником нежитлових приміщень на АДРЕСА_2, залишились поза увагою суду, їм не надана належна оцінка в оскаржуваному рішенні.

За наведених в апеляційній скарзі обставин, апелянт просить скасувати рішення місцевого суду від 26 квітня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів даної справи, апелянт/позивач: ОСОБА_2 є Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою (Приватний підприємець), ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обов'язкових платежів: НОМЕР_1, місце проживання фізичної особи-підприємця: 79049, АДРЕСА_1, державна реєстрація проведена 04.10.1996 р. Виконавчим комітетом Львівської міської ради, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 ( том І, а. с. 159).

Відповідач: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (до перейменування: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради) за організаційно-правовою формою: орган місцевого самоврядування, є юридичною особою, ідентифікаційний код юридичної особи: 25558625, місцезнаходження: 79008, Львівська обл., м. Львів, площа Галицька, будинок, 15, що підтверджується Витягами з ЄДРЮОФОП та ГФ (том І, а. с. 68, том ІІ, а. с. 21-25, 82, 126-131).

Позивач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, 14.11.2013 р. (вхідний № 4892)(том І, а. с. 5) звернувся в Господарський суд Львівської області з позовом до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (перейменоване у наступному в Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) про: визнання за позивачем права на зменшення розміру плати за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м. за період з липня 2012 р. по жовтень 2013 р. включно, на суму 97618,54 та зобов'язання відповідача до зарахування суми 97618,54 грн. в рахунок платежів позивача за користування вказаним нежитловим приміщенням (том І, а. с. 5-8).

Ухвалою місцевого суду від 15.11.2013 р. було порушено провадження у справі № 914/4301/13 (том І, а. с. 1-2).

В ході розгляду справи місцевим господарським судом, позивачем 15.01.2014 р. (вхідний № 92/14) змінено позовні вимоги (том І, а. с. 77), а саме: позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р.

Як вбачається з позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він за умовами укладеного з Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради договору оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. орендує нежитлові приміщення на АДРЕСА_2, загальною площею 162,9 кв. м, для використання: 111,9 кв. м - для виставки образотворчої продукції, виробленої в Україні; 17,9 кв. м. - торговельного об'єкту продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи; 33,1 кв. м - під буфет, який не здійснює продаж товарів підакцизної групи. Однак, у зв'язку з тим, що на АДРЕСА_2 з липня по грудень 2012 р., на замовлення виконавчих органів Львівської міської ради, проводився ремонт вулиці, який включав у себе заміну дорожнього покриття, інженерних мереж, тротуарної плитки тощо, доступу відвідувачів (покупців) до орендованого позивачем об'єкту фактично не було. Окрім того, враховуючи неможливість використання об'єкта оренди за призначенням у зазначений період позивачем були проведені в цих приміщеннях ремонтні роботи капітального характеру в період з серпня 2012 року до липня 2013р., що фактично унеможливило використання нежитлових приміщеннях на АДРЕСА_2 за призначенням до жовтня 2013 року.

Місцевим судом встановлено, що 26.10.2012 р. позивачем на адресу відповідача була подана заява зареєстрована за вх. № 3-М-34457 (том І, а. с. 14), у якій ставилося питання зняття нарахування орендної плати за вказаний об'єкт з липня по грудень 2012 р., однак відповідач листом від 14.05.2013 р. № 2302-1074 повідомив позивача про те, що він не має змоги позитивно вирішити дане питання, оскільки припинення нарахування орендної плати не передбачено договором.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем станом на 15.10.2013 р., з врахуванням плати за жовтень місяць, відповідачем було нараховано плату за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2, за період з липня 2012 року до жовтня 2013 року на загальну суму 97618,54 грн. (том І, а. с. 17).

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим судом, зазначені вище обставини слугували підставою для подання позивачем 15.01.2014 р. заяви про зміну позовних вимог (том І, а. с. 77), в якій позивач просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 року, яка прийнята місцевим судом до розгляду.

Колегією суддів оцінювалися та досліджувалися наступні документи, які подавалися місцевому суду позивачем, відповідачем та були зібрані судом в процесі розгляду даної справи: позовна заява позивача (том І, а. с. 5-8) та долучені до неї додатки (том І, а. с. 12-13, 14, 15, 16, 17, 18-19, 20-37, 38, 39-42, 43, 44, 45-47, 48-49, судові рішення у справі № 5015/2360/12 (том І, а. с. 50-59, 60-63, 64, 65, 66), заява про зміну позовних вимог (том І, а. с. 77), Відзив на позовну заяву (том І, а. с. 82-83) з підстав зазначених у цьому відзиві останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; Заперечення на відзив (том І, а. с. 182), в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, копії: ліцензії серія АД №072266 ПП АПТМ "МАRКО" (том І, а. с. 170), додатку до ліцензії АД №072266 (том І, а. с. 171), ліцензії АВ № 314837 (том І, а. с. 172), перелік видів робіт до ліцензії АВ №314837 (том І, а. с. 173), кваліфікаційного сертифіката серія АЕ №000530 (том І, а. с. 177), перелік робіт до ліцензії АВ №490061 (том І, а. с. 178-178), ліцензії АВ 490061 (том І, а. с. 180), постанови ЛАГС від 28.02.2013 року у справі № 5015/2362/12 та дозвіл на ремонт №1203-2921 від 25.06.2003р (вх. №3890/14 від 30.01.2014 року), судові рішення у справі № 5015/2362/12 від 28.02.2013 р., договір оренди № 3058, додаток до договору оренди № 3058, копія листа від 17.05.2006 р. відповідача про відмову у наданні дозволу СПД ОСОБА_2 на проведення капітального ремонту нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 150,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2, за договором оренди нерухомого майна № 3058 від 04.08.1998 р. та не заперечує проти проведення капітального ремонту позивачем за власні кошти (том І, а. с. 107, 108, 109 та а. с. 124), договір № О-290-13 (П) від 12.08.2013 р. та паспорт літнього майданчика № 290 від 29.07.2013 р. (том І, а. с. 111-114, 115), Технічні висновки (том І, а. с. 130-158), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за Територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради від 12.04.2007 р. номер витягу: 14216800 (том І, а. с. 160), договір оренди № Г-5972-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 31.01.2008 р. (том І, а. с. 161-1620, Технічний паспорт нежитлових приміщень, Інвентарний номер: 854, за адресою: АДРЕСА_2 (том І, а. с. 163-168), архівна довідка (том І, а. с. 169), розрахунок орендної плати (том І, а. с. 222), заява позивача про затягування місцевим судом розгляду даної справи, перевірку походження права власності, особу орендодавця, яка є правонаступником (том ІІ, а. с. 11), судове рішення по справі № 914/4156/15 (том ІІ, а. с. 13-19, 57-70), Додаткові пояснення відповідача на позовну заяву (том ІІ, а. с. 31-33), судове рішення по справі № 914/3336/13 (том ІІ, а. с. 71-73), довідка про заборгованість (том ІІ, а. с. 81) та інші.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем було подано клопотання (вх. № 403/14 від 30.01.2014 р.)(том І, а. с. 187) про зупинення провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що в провадженні господарського суду Львівської області знаходиться справа № 914/3336/13 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права спільної часткової власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2, і у цій справі позивачем заявлено клопотання про призначення будівельно-технічної та товарознавчої експертизи нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2, з метою визначення вартості ремонтних робіт та визначення частки у загальній вартості майна та ухвалою суду від 04.02.2014 р. у справі № 914/3336/13 (том І, а.с. 202-204) призначено судову експертизу, до переліку питань, поставлених на вирішення експерта, включено питання про фактичну вартість робіт та матеріалів, які понесені ФОП ОСОБА_2 при проведенні ремонту нежитлових приміщень, що знаходяться на адресою: АДРЕСА_2, та переданих йому згідно з договором оренди №Г-5972-8 від 31.01.2008 р.

Ухвалою місцевого суду від 09.04.2014 р. зупинено провадження у справі № 914/4301/13 до вирішення справи № 914/3336/13 за позовом ФОП ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права спільної часткової власності (том І, а. с. 225-227). Зупинення провадження у даній справі вмотивована тим, що підставою здійснення перерахунку орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 року, позивач вказує вартість проведених ним ремонтних робіт, місцевий суд прийшов до висновку, що при вирішенні вищевказаної справи № 914/3336/13, суд встановить обставини, які можуть вплинути на оцінку доказів у даній справі, враховуючи, що вартість ремонтних робіт є підставою позовних вимог у обох судових справах.

Ухвалою місцевого суду від 09.04.2014 р. про зупинення провадження у справі № 914/4301/13 до вирішення справи № 914/3336/13 за позовом ФОП ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права спільної часткової власності - сторонами у даній справі не оскаржувалась.

Ухвалою місцевого суду від 22.02.2017 р. у справі № 914/4301/13 змінено найменування відповідача по справі № 914/4301/13 «Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради» на «Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради» (том ІІ, а. с. 28-30).

Відповідно до рішення Львівської міської ради від 02.12.2016р. №1125, яке наявне на офіційному сайті Львівської міської ради, даним рішенням було затверджено Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

Відповідно до п.1.5 даного положення, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є правонаступником Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Згідно отриманого судом витягу з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ, станом на 22.02.2017 р. в Єдиному державному реєстрі за ідентифікаційним кодом юридичної особи 25558625 значиться саме: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, а не Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2017 р. через канцелярію господарського суду Львівської області подано апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 19.04.2017 року на ухвалу господарського суду Львівської області від 29.03.2017 р. року по справі № 914/4301/13 про відкладення розгляду справи, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 ухвалою місцевого суду від 20.04.2017 р. повернено Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановила наступне.

31.01.2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (нове найменування - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) (Орендодавець - за договором) та ФОП ОСОБА_2 (Орендар - за договором) було укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-5972-8, згідно з п. 1.1. якого, позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення, загальною площею 162,9 кв. м., а саме: приміщення підвалу, загальною площею 4,6 кв. м., приміщення першого поверху 158,3 кв. м., що знаходяться за адресою: м. АДРЕСА_2.

За умовами вказаного Договору (п. 3.3.) не передбачалось оформлення акту приймання-передачі об'єкта, оскільки вказані приміщення вже перебували у фактичному користуванні відповідача на підставі попереднього Договору оренди.

Договір було укладено на термін до 30.01.2011 року включно (п. 4.1 Договору). Цільове призначення об'єкта оренди визначене в ч. 2 даного Договору, а саме: об'єкт оренди буде використовуватись орендарем для виставки образотворчої продукції, виробленої в Україні (111,9 кв. м.), як торгівельний об'єкт з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи (17,9 кв. м.), під буфет, який не здійснює продаж товарів підакцизної групи (33,1 кв. м.).

Згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.10.2012 року по справі № 5015/2360/12 Договір оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р. вважається продовженим до 30 січня 2013 р.

Постановою Вищого Господарського суду від 01.04.2015 р. у справі № 914/1780/13 за позовом позивача до відповідача про зобов'язання звільнити та повернути приміщення встановлено, що Договір оренди продовжено на той самий термін і на тих самих умовах.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з позовної заяви позивача, останній стверджує, що він не міг та не використовував орендовані приміщення за призначенням в період з липня 2012 року до жовтня 2013 року хоча за цей період відповідачем була нарахована орендна плата в сумі 97618,54 грн. Зокрема, позивач зазначає, що на АДРЕСА_2 де знаходяться орендовані ним приміщення, в період з липня по грудень 2012 р. на замовлення виконавчих органів Львівської міської ради проводився ремонт вулиці, який включав у себе заміну дорожнього покриття, інженерних мереж, тротуарної плитки, а відтак доступу відвідувачів (покупців) до орендованого позивачем об'єкту фактично не було. Також позивач зазначає, що враховуючи неможливість використання об'єкта оренди за призначенням у зазначений період позивачем були проведені в цих приміщеннях ремонтні роботи капітального характеру загальною вартістю 233212,13 грн., в період з серпня 2012 р. до липня 2013 р. Таким чином, використання нежитлових приміщеннях на АДРЕСА_2 за призначенням до жовтня 2013 року фактично не було можливості.

Позивач просить суд у заяві про зміну позовних вимог, яка прийнята місцевим судом до розгляду, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок орендної плати за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року включно на суму 97618,54 грн. шляхом зарахування зазначеної суми в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 р.

Отже предметом позову є здійснення відповідачем зарахування орендної плати в сумі 97618,54 грн. нарахованої за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року в рахунок платежів позивача в рахунок платежів позивача за користування нежитловими приміщеннями на АДРЕСА_2 загальною площею 162,9 кв. м., згідно з договором оренди № Г-5972-8 від 31.01.2008 року.

В той же час, з наявних в матеріалах справи копій судових рішень № 914/4156/15 та № 914/3336/13, які набрали законної сили, вбачається, що господарським судом Львівської області розглядалась справа № 914/4156/15 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, розірвання договору оренди та зобов'язання повернути об'єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень. Зокрема предметом спору у справі № 914/4156/15 було стягнення заборгованості в сумі 259015,13 грн., яка існувала станом на 30.09.2015 р., згідно довідки про заборгованість від 17.11.2015 р. № 2302-вих-2609.

З матеріалів даної справи вбачається, що місцевим судом, під час розгляду справи № 914/4301/13 було оглянуто матеріали справи № 914/4156/15 та встановлено, що згідно довідки від 17.11.2015 р. № 2302-вих-2609 заборгованість в сумі 259015,13 грн. по договору № Г-5972-8 від 31.01.2008 р., виникла у ФОП ОСОБА_2 за період з січня 2012 року по вересень 2015 року.

Згідно резолютивної частини рішення суду по справі № 914/4156/15 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 259015,13 грн. заборгованості по орендній платі та 6321,23 грн. судового збору (п. 2 резолютивної частини судового рішення по справі № 914/4156/15).

На виконання даного рішення, господарським судом 07.02.2017 р. було видано відповідні накази.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів даної справи, що орендна плата в сумі 97618,54 грн., яка була нарахована позивачу (ФОП ОСОБА_2) за період з липня 2012 року по жовтень 2013 року була предметом розгляду по іншій судовій справі № 914/4156/15 та була стягнена з позивача на користь відповідача.

Враховуючи, що договір оренди від 31.01.2008 р. № Г-5972-8 припинив свою дію, про що зазначено вище у цій постанові, орендна плата за період з серпня 2012 року до липня 2013 р. була стягнена з позивача (ФОП ОСОБА_2) на користь відповідача, що підтверджується матеріалами даної справи, відтак місцевий суд прийшов до правомірного висновку, що відсутні підстави для проведення зарахування, як цього просив позивач/апелянт у позовній заяві в редакції заяви про зміну позовних вимог від 15 січня 2014 р. (том І, а. с. 77).

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

В частині обставин наведених апелянтом в апеляційній скарзі, які на думку скаржника, є підставою для скасування судового рішення від 26 квітня 2017 р. у справі № 914/4301/13, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України), місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140 Конституції України).

Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.

Отже територіальні громади міст, районів у містах, сіл, селищ, в т.ч. територіальна громада м. Львова, в розумінні Конституції України, не підпадають під поняття «юридична особа» в розумінні Цивільного кодексу України (статті 80-112 ЦК України), оскільки не є ні підприємством, ні організацією, ні установою, ні громадською організацією, тощо, а є жителями (мешканцями) міст, сіл, районів, селищ, в т.ч. міста Львова, та не можуть реєструватися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, в т.ч. по Львівській області, а тому твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що територіальна громада м. Львова не була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, в Єдиному реєстрі - не значиться, а інформація про її ліквідацію відсутня, є безпідставним, оскільки сам апелянт є членом територіальної громади міста Львова.

Повноваження територіальної громади міста Львова здійснюється через органи місцевого самоврядування - Львівську міську раду, її виконавчі органи та органи створені ними шляхом делегування повноважень, які відповідно до приписів чинного законодавства, є юридичними особами та відповідно реєструються в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого самоврядування, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144).

На основі цього положення Конституції України, в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» (№ 280/97-ВР - з наступними змінами і доповненнями) визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59 ЗУ, тобто приймають нормативні та ненормативні акти.

До нормативних актів належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001.

Закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування.

В Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання.

Аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право самостійно вирішувати питання місцевого самоврядування шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування (Рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зр. та Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 7-рп/2009р.).

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу приписів ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Реалізація таких основоположних норм стосовно здійснення права власності закріплена і в ст.761 Цивільного кодексу України. Так, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладання договору найму. Передача майна у найм є проявом повноваження з розпорядження ним, а тому необхідною передумовою укладення договору найму є наявність у наймодавця права розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до відання виконавчих органів міських рад відносяться власні (самоврядні) повноваження в сфері вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків споруд, що належать до комунальної власності.

Прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення є виключною компетенцією міської ради (п.31 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Із змісту ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що до повноважень виконавчих органів міських рад віднесено управління, в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

До виконавчих органів міської ради входять утворені нею виконавчий комітет, відділи, управління та інші виконавчі органи (ст.11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 43, ч.4 - 5 ст. 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орендодавцями є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Як вбачається з матеріалів даної справи, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номер: 14216800, дата видачі: 12.04.2007 р., реєстраційний номер: 6382867, тип об'єкта: будинок, адреса об'єкта: АДРЕСА_2, номер запису: 5768 в книзі: 6, власники: Територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради, підстава виникнення: /14.04.1987/ рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192, форма власності: к о м у н а л ь н а, частка: 1/1, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 12.04.2007 р. (том І, а. с. 160) є власністю територіальної громади міста Львова, в особі органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради.

Рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14 квітня 1987 року, на яке покликається апелянт в апеляційній скарзі, на підставі якого виникло право власності на спірний об'єкт - не скасоване, не відмінене, не визнано незаконним та/або недійсним, таких доказів апелянт суду не представив, тому покликання апелянта в апеляційній скарзі, що на підставі цього рішення не могло виникнути у територіальної громади міста Львова права власності є надуманим.

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, перейменоване в Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, є виконавчим органом Львівської міської ради, утворено відповідно до ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на момент укладення спірного договору діяло на підставі Положення про управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 07.12.2007 р. за № 1100, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.11.2006 р. № 1240 «Про правонаступництво новоутворених виконавчих органів», та наділено, серед іншого, повноваженнями щодо укладення договорів оренди, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Львова, контролювати їх виконання, тощо.

Колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом вірно встановлено, що Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, перейменоване в Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до наведеного, при передачі в оренду спірного приміщення Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради не було порушено норм чинного законодавства.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством ( частина перша статті 19 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Цивільним кодексом України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений чинним законодавством. Частиною 2 статті 16 ЦК України, передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що Львівською міською радою були вчинені дії з метою позбавити Товариство з обмеженою відповідальністю «Українка» права на приватизовані нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу патенту на право оренди, то слід зазначити, що оскільки скаржник не подав суду жодних доказів, які підтверджують вищезазначені обставини, а враховуючи імовірний період в часі, коли могло мати місце укладення договору купівлі-продажу патенту на право оренди будівель (споруд, приміщень), був чинним наказ ФДМУ від 31.01.95 р. № 90 «Про затвердження Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.03.95р. за № 71/607 (із змінами і доповненнями (втратив чинність на підставі наказу ФДМУ від 14.11.2000 р. № 2459), яким було затверджено Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень), відповідно до п.п. 2.3. ст. 2, статей 3, 4 та 5 Положення, власник патенту мав повне право продати, передати ..., перепродати патент іншій особі. Новий власник патенту стає правонаступником договору оренди на нежитлове приміщення (будівлю). У відповідності до п. 1.3 Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень), затвердженого Ухвалою Львівської міської ради від 05.07.2001 р. № 1141 «При перепродажу патенту власником іншій особі загальний строк дії патенту не змінюється. Новий власник патенту зобов'язаний оформити договір згідно з чинними на цей час нормативними актами, він також стає правонаступником зобов'язань попереднього власника патенту щодо сплати орендної плати». Згідно п. 4.2., п.4.3 Положення про патент на право оренди будівель (споруд, приміщень), затвердженого Ухвалою Львівської міської ради від 05.07.2001 р. №1141, перехід права власності на патент від однієї особи до іншої оформляється та реєструється в установленому законом порядку.

За загальним правилом, з моменту продажу та/або перепродажу ТзОВ «Українка» патенту Львівській міській раді, відбувся перехід права власності на патент, новий власник патенту став правонаступником зобов'язань попереднього власника патенту.

Доказів визнання недійсним договору купівлі-продажу патенту за ініціативою ТзОВ «Українка» апелянт суду не представив, в матеріалах справи такі докази - відсутні.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номер: 14216800, дата видачі: 12.04.2007 р., реєстраційний номер: 6382867, тип об'єкта: будинок, адреса об'єкта: АДРЕСА_2, номер запису: 5768 в книзі: 6, власником спірного майна є Територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради (том І, а. с. 160).

Відтак твердження апелянта в апеляційній скарзі на те, що власником спірного майна на дату постановлення судового рішення у справі № 914/4301/13 було ТзОВ «Українка» є помилковими та спростовується матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу суду покликання скаржника на те, що не зупинення судом провадження у справі за його заявою від 09.02.2017 р. та не залучення до участі у справі ТзОВ «Українка» третьою особою без самостійних вимог на предмет спору відповідно до ст. 27 ГПК України є порушенням місцевим судом приписів процесуального права, відтак підставою для скасування судового рішення, колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 104 ГПК України передбачено вичерпний перелік підстав порушення норм процесуального права, які слугують підставою у будь-якому випадку для скасування рішення місцевого суду.

Апелянтом не доведено в апеляційній скарзі, що місцевий суд, допустив порушення приписів п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини третьої статті 104 ГПК України, відтак відсутні підстави для його скасування за порушення норм процесуального права.

Неприбуття апелянта/позивача у судові засідання місцевого суду на дату проголошення судового рішення не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивач був належним чином, повідомлений про день, час та місце розгляду даної справи судом першої інстанції, що підтверджується матеріалами справи (том І, а. с. 67, 77, 80, 86, 110, 176, 182, 193, 205, 212, 214, 228, том ІІ, а. с. 8, 9 11, 39).

Як зазначено вище у цій постанові, статтею 79 ГПК України передбачено вичерпний перелік підстав для зупинення провадження у справі, заява апелянта від 09.02.2017 р. не є підставою для зупинення провадження у даній справі.

Слід також зазначити про те, що у місцевого суду не було жодних підстав, за заявою апелянта/позивача від 09.02.2017 р. (том ІІ, а. с. 11) залучати до участі у даній справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору ТзОВ «Українка», так як позивач, по-перше, перед місцевим судом про це не клопотав, по-друге, до заяви від 09.02.2017 р. не додав жодних доказів, як і в процесі розгляду даної справи місцевим судом, належних та допустимих доказів, які б доводили, що рішення з господарського спору може вплинути на права або обов'язки цього підприємства.

Тим більше, що зазначене товариство наділене повним обсягом праводієздатності, а тому не позбавлено права, за своїм волевиявленням, на самостійне звернення до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи усе вищенаведене, дослідивши обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.2017 р. у справі № 914/4301/13 - без змін.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26 квітня 2017 року у справі № 914/4301/13 - залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

09.08.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 15.08.2017 р.