донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

01.08.2017 справа №905/352/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 за угодою про надання правової допомоги №2-Ю/17 від 10.04.2017р. ОСОБА_5 за довіреністю б/н від 02.12.2016р. ОСОБА_6 за довіреністю б/н від 02.12.2016р.
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Центр сучасних технологій, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від24 квітня 2017 р. (повний текст рішення підписано 27.04.2017р.)
у справі№ 905/352/17 (суддя Мельниченко Ю.С.)
за позовом доПриватного підприємства Центр сучасних технологій, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова Україна, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область
прозобовязання повернути майно за договором оренди від 01.10.2009р.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 24.04.2017р. у справі №905/352/17 у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Центр сучасних технологій, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова Україна, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область про зобовязання повернути майно за договором оренди від 01.10.2009р. - відмовлено у повному обсязі.

Приватним підприємством Центр сучасних технологій, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область подана апеляційна скарга, відповідно до якої останнє просить скасувати судове рішення у зв'язку з тим, що судом порушені та неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо неможливості встановлення тотожності спірного комплексу виробничих будівель та споруд, а також відсутності права власності на орендоване майно.

Представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення, про що зазначили у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Приватне підприємство Центр сучасних технологій, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова України, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область про зобовязання повернути майно за Договором оренди від 01.10.2009р.

Позовні вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова України, с.Новоселидівка, Марїнський район, Донецька область обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань після закінчення строку дії договору оренди щодо повернення майна. Як зазначає позивач, відповідачем отримано у тимчасове платне користування нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Україна, Маріїнський район, с. Новоселидівка, Промислова зона, 1/1. Однак, після спливу строку дії договору, орендоване майно відповідач не повернув, у звязку з чим позивач просив зобовязати відповідача повернути орендоване майно за договором, яке безпідставно знаходиться у відповідача.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду, переглянувши в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи №905/352/17; розглянувши доводи апеляційної скарги; перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що рішення господарського суду підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Так, 01.10.2009р. між Приватним підприємством Центр сучасних технологій (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Мінова Україна (Орендар) укладено договір оренди (далі договір) за умовами якого Орендодавець здає, а Орендар приймає в оренду ділянку землі площею 2,5 га з комплексом виробничих будівель і споруд, у тому числі: 1. Адміністративна будівля; 2. Будівля складу; 3. Майстерня; 4. Прохідна №1; 5. Будівля офісу; 6. Будівля вагової (загальною площею 239,20 м2.); 7. Залізнична колія 100 м.п.; 8. Огорожа 1040 м. (надалі Майно), розташоване за адресою: Україна, Донецька область, Марїнський район, сел. Новоселидівка, Промислова зона 1/1, (надалі Майно), що знаходяться на балансі Орендодавця (п.1.1. договору).

Згідно п.2.1. договору, Орендодавець надає Орендарю майно загальною площею 239,20 м2 та огорожу із залізобетону, яке розташоване за адресою: Україна, Донецька область, Марїнський район, сел. Новоселидівка, Промислова зона 1/1, відповідно до акту прийому-передачі майна.

Відповідно п.2.4. договору, при поверненні Орендарем орендованого Майна, складається акт прийому-передачі.

Орендар зобов'язаний утримувати орендоване майно в технічно справному стані, дотримуватись правил промислової санітарії та технічної безпеки ( п. 4.1. договору).

За умов п. 4.5. договору, Орендар зобов'язаний використовувати орендоване майно за прямим призначенням, обумовленим договором оренди.

Приписами п. 5.1. договору, Орендодавець зобов'язаний передати Орендарю в оренду Майно згідно з розділом 1 Договору.

Цей договір діє з 01.10.2009р. по 31.12.2011р. (п.7.1. договору)

Додатковими угодами до договору оренди від 01.10.2009р.: № 2 від 31.12.2012р., № 3 від 28.02.20113р., № 4 від 31.07.2013р., № 5 від 31.03.2014р., № 6 від 31.03.2015р., № 7 від 31.12.2015р. строк дії продовжувався, а саме: з 01.10.2009р. по 28.02.2013р., з 01.10.2009р. по 31.07.2013р., з 01.10.2009р. по 31.03.2014р., з 01.10.2009р. по 31.03.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2016р.

Факт передачі в оренду майна, визначеного умовами п.1.1. договору, підтверджується актом прийому-передачі від 01.10.2009 р., який підписано і скріплено печатками сторін.

За твердженням позивача, відповідач, в порушення умов договору, передане майно після закінчення строку дії договору не повернув, від підписання акту приймання-передачі відмовився, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необгрунтованість оскільки, позивачем не надано доказів на підтвердження права власності на майно, яке є предметом договору оренди від 01.10.2009р., а відтак, право позивача не порушене.

Проте, з такими висновками господарського суду судова колегія не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобовязання, є господарський договір.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні норми містяться в положеннях п.1 ст.283 Господарського кодексу України

Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами частини 2 ст. 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 4 ст.291 Господарського кодексу України після припинення договору орендар зобов'язаний звільнити приміщення. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що договір оренди від 01.10.2009р. припинив свою дію 31.12.2016р., проте майно відповідачем не повернуто, доказів зворотнього суду не представлено.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності права власності на орендоване майно, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню є передчасним з огляду на наступне.

По перше, відповідно до ч. 2 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Наразі, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем неправомірно набуто право власності на майно, яке є предметом спірного договору оренди, як і не містять доказів незаконності набуття права власності на вказане майно, встановленого у судовому порядку.

Крім того, встановлення права власності на спірне майно не є предметом спору у даній справі.

По друге, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, доказів визнання недійсним договору оренди від 01.10.2009р. в частині визначеного переліку майна, як і доказів внесення змін в цій частині, сторонами не надано, протилежного суду не доведено.

В силу положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як встановлено судом, договір оренди від 01.10.2009р. виконувався сторонами, відповідач фактично користувався переданим в оренду майном у період дії цього договору, про що свідчать надані на вимогу суду апеляційної інстанції відповідні докази (т. 2 а.с. 2- 89).

Твердження відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Закону України Про оренду землі є помилковими, оскільки з правового аналізу змісту п. 1.1 договору оренди від 01.10.2009р. вбачається, що відповідачу в оренду передавався саме цілісний майновий комплекс, до складу якого увійшли: комплекс виробничих будівель і споруд, а саме: 1. Адміністративна будівля; 2. Будівля складу; 3. Майстерня; 4. Прохідна №1; 5. Будівля офісу; 6. Будівля вагової (загальною площею 239,20 м2.); 7. Залізнична колія 100 м.п.; 8. Огорожа 1 040 м., розташований на ділянці землі площею 2,5 га.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідачу передано в оренду цілійсний майновий комплекс, а відтак положення Закону України Про оренду землі у даному випадку не застосовуються.

Доводи відповідача про необхідність проведення державної реєстрації спірного договору оренди є хибними з огляду на наступне.

Частиною 2. ст. 793 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно абз. 2 п.2.9. Постанови Пленуму ВСУ №12 від 29.05.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, у разі якщо внаслiдок внесення змін до договору така його істотна умова як строк його дiї сторонами визначено більше, ніж три роки (а саме, якщо додатковою угодою вiдповiдним чином змінюється пункт договору, який передбачав менш ніж трирічний строк), то, за загальним правилом, передбаченим статтею 654 ЦК Україн, вiдповiдна додаткова угода чи договір у редакції такої угоди підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у випадку неодноразової пролонгації договору оренди будiвлi або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на пiдставi статті 764 ЦК України чи частини другої статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна (строк дiї якого менший трьох років) немає підстав для його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як зазначалося вище, додатковими угодами до Договору № 2 від 31.12.2012р., № 3 від 28.02.20113р., № 4 від 31.07.2013р., № 5, № 6 від 31.03.2014р., № 7 від 31.12.2015р., договір продовжувався, а саме: з 01.10.2009р. по 28.02.2013р., з 01.10.2009р. по 31.07.2013р., з 01.10.2009р. по 31.03.2014р., з 01.10.2009р. по 31.03.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2015р., з 01.10.2009р. по 31.12.2016р.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вказаними додатковими угодами сторони не змінювали строк його дії, а лише продовжували (пролонговували) строк дії договору на період менший ніж 3 роки, у звязку з чим підстави для нотаріального посвідчення та державної реєстрації останнього відсутні.

Зазначені питання також досліджувались судами першої та апеляційної інстанції в межах справи №905/351/17.

З огляду на зазначене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у звязку з чим позовні вимоги про зобовязання відповідача повернути майно за договором оренди від 01.10.2009р. підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення витрат на послуги адвоката у розмірі 10 000,00грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положення частини першої статті 44 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким до судових витрат віднесені, зокрема, витрати, повязані з оплатою послуг адвоката, у контексті статті 59 Конституції України потрібно розуміти так, що до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі у господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-то угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідних послуг за договором (доручення) про надання юридичних (адвокатських) послуг б/н від 05.01.2016р. та згідно угоди про надання правової допомоги №2-Ю/17 від 10.04.2017р., як то: платіжне доручення або інший документ, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Одночасно, в матеріалах справи також відсутні докази того, що адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_4 надавали правову допомогу Приватному підприємству Центр сучасних технологій саме по цій справі, оскільки у договорі (доручення) про надання юридичних (адвокатських) послуг б/н від 05.01.2016р. та в угоді про надання правової допомоги №2-Ю/17 від 10.04.2017р. відсутні посилання на номер справи, предмет позову, тощо.

Наразі, адвокат ОСОБА_7 жодного разу не була присутня у судовому засіданні під час розгляду справи у суді як першої так і апеляційної інстанції.

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Проте, відповідних доказів на підтвердження наведеного позивачем не надано.

Крім того, не приймаються судом до уваги додані до апеляційної скарги додаткові докази, зокрема, копії договорів купівліпродажу земельної ділянки від 24.06.2010р., технічні паспорти, план (схеми) меж земельної ділянки з огляду на приписи ст.101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем не доведено обєктивних причин неможливості подання таких документів до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані невірно, оскаржуване рішення не відповідає приписам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, є підставою для скасування рішення.

Таким чином, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного підприємства Центр сучасних технологій, с. Новоселидівка, Донецька область підлягає задоволенню, рішення господарського суду Донецької області від 24.04.2017р. у справі №905/352/17 - скасуванню.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача у справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства Центр сучасних технологій, с. Новоселидівка, Донецька область задовольнити.

Рішення господарського суду Донецької області від 24.04.2017р. у справі №905/352/17 скасувати.

Прийняти нове рішення у даній справі, яким позовні вимоги Приватного підприємства Центр сучасних технологій, с. Новоселидівка, Донецька область до Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова Україна, с. Новоселидівка, Донецька область про зобовязання повернути майно за договором оренди від 01.10.2009р. задовольнити у повному обсязі.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю Мінова Україна, с. Новоселидівка, Донецька область повернути Приватному підприємству Центр сучасних технологій, с. Новоселидівка, Донецька область майно, а саме: 1. Адміністративну будівлю; 2. Будівлю складу; 3. Майстерню; 4. Прохідну №1; 5. Будівлю офісу; 6. Будівлю вагової (загальною площею 239,20 м2.); 7. Залізничну колію 100 м.п.; 8. Огорожу 1040 м., що знаходиться за адресою: Україна, Маріїнський район, с. Новоселидівка, Промислова зона, 1/1, прийняте за договором оренди від 01.10.2009р.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мінова Україна (85610, Донецька область, с. Новоселидівка, Промислова зона, ) на користь Приватного підприємства Центр сучасних технологій (85610, Донецька область, Маріїнський район, с. Новоселидівка, Промислова зона, 1 ) 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 1760,00грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Донецької області видати наказ у відповідності до вимог, які встановлені до виконавчого документу Законом України „Про виконавче провадження".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Радіонова О.О.

ОСОБА_3