ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2017 р. Справа № 926/2189/17

За позовом військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), м. Чернівці

до фізичної особи-підприємця Наконечної Кароліни Миколаївни, с. Черепківці

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

Суддя О.В. Гончарук

Представники:
від позивача Меланіч В.В., довіреність від 20.03.2017;
від відповідача Глуговський А.П., довіреність від 08.07.2017.

СУТЬ СПОРУ: військова частина НОМЕР_1 (Чернівецький прикордонний загін) звернулась до фізичної особи-підприємця Наконечної Кароліни Миколаївни з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якому просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого торгівельного павільйону.
Позивач обґрунтовує позов наявністю у нього прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на якій відповідачем самочинно, в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, здійснено будівництво спірного торгового павільйону.
Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 03.07.2017 порушено провадження у справі з призначенням її до розгляду на 18.07.2017.
Ухвалою господарського суду від 18.07.2017, за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 03.08.2017.
У судовому засіданні 03.08.2017 оголошено перерву до 09.08.2017.
На день вирішення спору, 09.08.2017, представник позивача наполягає на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві, а представник відповідача, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву, просить суд припинити провадження у справі, а власне позов вважає безпідставним.
Враховуючи, що склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, суд не вбачає підстав для припинення провадження у справі.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд встановив.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в підпункті 2.31 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 №6, господарським судам для визначення правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права необхідно розмежовувати встановлення сервітуту та усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов). У зв`язку з цим слід звернути увагу господарських судів на те, що основним критерієм у відповідному розмежуванні є наявність або відсутність протиправного характеру дій відповідача. За відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном.
Статтею 125 Земельного кодексу України імперативно встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації.
Частиною 3 статті 3 вказаного Закону встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з державним актом на право користування землею від 20.02.1996, ОКПП «Буковина» Прикордонних військ України є постійним землекористуванням земельної ділянки площею 5,79 га, яка, як зазначено у плані меж цього акта, межує з землями Черепківської сільської ради, колгоспу «Буковина», Старововчинецької сільської ради.
В свою чергу позивач військова частина НОМЕР_1 є правонаступником ОКПП «Буковина» Прикордонних військ України.
Разом з тим, позивачем не надано суду доказів в підтвердження зареєстрованих за військовою частиною НОМЕР_1 , по-перше, прав на земельну ділянку, зазначену в державному акті на право користування землею від 20.02.1996; по-друге, прав на земельну ділянку за адресою: с. Черепківці, вул Прикордонників, 31, тобто земельну ділянку на якій знаходиться торговий павільйон відповідача.
Одночасно, слід зазначити, що як на підставу протиправності дій відповідача, позивач у своїй позовній заяві посилається на вимоги частин 1 та 3 статті 376 Цивільного кодексу України, стверджуючи, що належний відповідачу торговий павільйон є самочинним будівництвом.
Відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Згідно з прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України від 16.01.2003, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 105 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
Рішенням виконавчого комітету Черепковецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 14.12.1994 видано громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 50 кв.м під будівництво гаражу у с. Черепківці, який прийнято як закінчений будівництвом об`єкт в експлуатацію 04.03.2003.
Рішенням виконавчого комітету Черепковецької сільської ради від 30.04.2003 оформлено право приватної власності на гараж літ. «А», який розташовано в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
20 травня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, вищезазначеної будівлі гаражу площею 21,70 м за адресою: АДРЕСА_1 .
05 серпня 2003 року ОСОБА_2 Глибоцькою районною інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю видано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції гаражу під торговий павільйон.
Розпорядженням Глибоцької районної державної адміністрації від 11.08.2003 затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію реконструкцію об`єкта торгового павільйону.
Рішенням виконавчого комітету Черепковецької сільської ради від 27.07.2005 оформлено право власності, а 09.08.2005 відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно торговий павільйон за адресою АДРЕСА_1 .
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з визначенням, наведеним у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
На момент вирішення даного спору, судом вищевказаний договір купівлі-продажу в судовому порядку недійсним не визнано та державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майно за відповідачем не скасована.
Отже, відповідачу передано за договором купівлі-продажу нерухоме майно (гараж), збудоване попереднім власником, який згідно з рішенням сільської ради отримав земельну ділянку під будівництво цього гаража, збудував та оформив у встановленому порядку право власності на гараж.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем отримано дозвіл та здійснено реконструкцію придбаного гаражу в торговий павільйон, і на час здійснення такої реконструкції норма статті 105 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 не містила наявного у статті 376 ЦК аналогічного положення про те, що самовільним (самочинним) будівництвом вважається будівництво, в тому числі збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.
Тобто, відповідачем здійснено реконструкцію з дотриманням вимог діючого на той час законодавства.
Крім цього, в контексті констатації відсутності протиправності дій відповідача щодо набуття права власності на майно, слід зазначати, що усі вищезазначені дії відповідачем вчинялись в період чинності рішення Черепковецької сільської ради №115/04-03 від 30.04.2003, яким земельну ділянку площею 51 кв. м. вилучено з користування Чернівецького прикордонного гарнізону та переведено до земель запасу сільської ради.
Позивачем у даній справі заявлено вимоги про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого торгівельного павільйону.
В силу вимог частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Стаття 321 ЦК України також передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
З аналізу вказаних норм вбачається, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, окрім випадків спеціально передбачених законом.
Знесення будинків, будівель і споруд передбачено чинним законодавством, але лише в разі їх неправомірного розташування особами на неналежних ним земельних ділянках на підставі статті 212 ЗК України, яка регулює повернення самовільно зайнятих земельних ділянок власника або землекористувачам з приведенням їх у придатний для використання стан, а також на підставі статті 376 ЦК України, яка регулює обставини самочинного будівництва нерухомого майна.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в підпункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 №6, за змістом статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.
У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають.
Заявивши позовну вимогу про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого торгівельного павільйону, позивач, по-перше, не надав належних доказів наявності у нього прав на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; по-друге, позивач не довів наявності передбачених законом підстав для позбавлення відповідача права власності на спірну будівлю, у даному випадку здійснення ним самочинного будівництва; по-третє, позивачем не взято до уваги вищезазначені вимоги цивільного та земельного законодавства в частині наявності у відповідача прав земельну ділянку.
За таких обставин, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про безпідставність даного позову, у задоволенні якого слід відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись, статтями 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення підписано 11.08.2017.

Суддя О.В. Гончарук