ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" серпня 2017 р.Справа № 924/556/17

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Олія+О", м. Волочиськ Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - селянського фермерського господарства "Левада", Хмельницька обл., Волочиський район, с. Постолівка

про визнання договору про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016 року дійсним; визнання дій позичальника ТОВ "Олія+О" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору № 23 від 23.11.2016 року (повернення позики в встановлений строк, визначений пунктом 2.1. договору - до 27.04.2017 року) неправомірними

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_2 - довіреність від 24.04.17р.; ОСОБА_3 - директор

відповідача: не з'явився

від третьої особи: ОСОБА_4 - представник за довіреністю від 01.06.2017 р.

Повне рішення складено 14.08.2017 року.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати договір про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016 року дійсним та визнати дії позичальника ТОВ "Олія+О" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору № 23 від 23.11.2016 року (повернення позики в встановлений строк, визначений пунктом 2.1. договору - до 27.04.2017 року) неправомірними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач, незважаючи на всі звернення та попередження, не повернув кошти у встановлений строк, а саме до 27.04.2017р., що було обумовлено договором про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги та додатковими угодами. Вказує, що за положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу або сплатити суму боргу відповідно до умов підписаного договору, тобто в позичальника виникають додаткові, похідні зобовязання як наслідок порушення істотних умов договору. В даному випадку, як стверджує позивач, відповідно до п. 7.3. основного договору № 23 від 23.11.2016р. позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми фінансової допомоги та відповідно до п. 7.4. цього договору неустойку за подвійною ставкою НБУ.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині захисту права власності, статтю 41 Конституції України, заявник звернувся з даним позовом до суду.

26.06.17р. до початку розгляду справи по суті в судовому засіданні представником позивача подано клопотання про фіксування судового процесу в господарській справі за допомогою звукозаписувального технічного запису. Дане клопотання судом задоволено.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, на задоволені позову наполягають в повному обсязі та подали додаткові пояснення з додатками, в яких зазначають те, що станом на 25.06.17р. заборгованість відповідача згідно договору №23 від 23.11.16р. становить 8683452,06 грн., яка в себе включає 7000000,00 грн. - сума позики; 1400000,00 грн. - штраф у розмірі 20% від суми фінансової допомоги; 283452,06 грн. - неустойка за подвійною ставкою НБУ станом на 25.06.17р.

Також представник позивача, звертає увагу на те, що, враховуючи сплачені позичальником кошти у розмірі 1680000 грн., сума боргу на даний час залишається у розмірі 7003452,06 грн., при цьому сума продовжуватиме зростати кожен день до повернення коштів повністю.

Позивач в додаткових поясненнях посилається на ст.ст.218 193 ГК України, ст.ст. 526, 530, 612, 1050 ЦК України, звертає увагу, що керівництвом компанії підписано договір щодо реалізації бізнес плану, який потребує коштів, якими користується відповідач. Стосовно "сої", позивачем відмічено, що у останнього достатньо інформації щодо покупців продукції.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів та з метою забезпечити відновлення своїх прав шляхом визнання судом:

1. Договору про надання поворотної строкової фінансової допомоги №23 від 23.11.16р. та Додаткової угоди №1 від 23.12.16р. №1 від 23.12.16р. та №2 від 24.02.2017р. дійсними.

2. Дії відповідача, ТОВ "Олія+О" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору №23 від 23.11.16р. неправомірними;

3. Задоволення заяви щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти (р/р 6 в ПАТ "ОСОБА_5 банк ОСОБА_4", м. Київ, МФО 380805), належні ТОВ "Олія+О", та накладення арешту на майно (яке передане відповідно до ОСОБА_4 переліку майна від 23.11.16р., як таке що може бути предметом забезпечення за договором №23 від 23.11.2016 р., а саме: соя - 650 т, ячмінь - 200 т) та грошові кошти (р/р 6 в ПАТ "ОСОБА_5 банк ОСОБА_4", м. Київ, МФО 380805), належні поручителю СФГ "Левада" за договором поруки від 23.11.16р., в межах, що відповідають розміру боргу відповідача перед ТОВ "Українська гірничо - промислова компанія" за договором №23 від 23.11.16р.

При цьому в разі відсутності грошей на рахунках відповідача та поручителя є нагода винести ухвалу про право стягнення матеріальних цінностей (зерно сої, кукурудзи, соняшника і т.п., а також майно, передбачене актом переліку майна від 23.11.2016 р. як майно, що може бути предметом забезпечення за договором №23 поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2017 р.

Ухвалою суду від 26.06.2017 р. судом відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Українська гірничо - промислова компанія" від 26.06.2017 р. про вжиття заходів забезпечення позову та вчинення вказаної вище дії.

Також даною ухвалою відмовлено у заочному розгляді справи.

Судом залучено до розгляду справи клопотання про залучення доказів, згідно якого позивач звертає увагу суду на невиконання відповідачем умов договору про надання поворотної фінансової допомоги. Вказує на той факт що директор відповідача підтверджує проведення господарських операцій, однак коштів не повертає. Відповідач навмисно ігнорує пропозиції та не виплачує кошти позивача, чим спричиняє збитки. В підтвердження своєї позиції надає пропозиції на придбання сої, повідомлення.

Ухвалою суду від 26.06.2017 р. залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - СФГ "Левада".

Представник відповідача у наданому суду відзиві на позов від 10.08.2017р. зауважує стосовно вимоги позивача про визнання договору про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016 року дійсним, що одним із способів захисту цивільного права та інтересу є визнання правочину дійсним. Вказаний спосіб захисту передбачений абз. 2 ч. 3 ст. 215 та ст.ст. 218-224 ЦК України. Проте, вищевказані норми права не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли у сторін, а саме по договору про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016 року. Крім того, як зазначає представник відповідача, вищевказаний договір не оспорюється сторонами. Відповідачем вчинено дії по частковому поверненню позивачу суми в розмірі 1680000,00 грн. отриманої поворотної фінансової допомоги. Разом з тим, інша вимога позивача про визнання дій позичальника ТОВ "Олія+О" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору № 23 від 23.11.2016 року (повернення позики в встановлений строк, визначений пунктом 2.1. договору - до 27.04.2017 року) неправомірними також не узгоджується із передбаченими законом способами захисту прав та інтересів. Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання неправомірними дії юридичної особи - суб'єкта приватного права чи його посадових осіб.

Представник третьої особи в судовому засіданні та у своїх письмових пояснення від 11.08.2017р. просить суд відмовити у позові та зазначив, що норми права викладені у ч. 1 ст. 16, абз. 2 ч. 3 ст. 215, ст.ст. 218-224 ЦК України та ст. 20 ГК України не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли у сторін по договору про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016р. Даний договір не оспорюється сторонами і третьою особою у справі (поручителем). У даному випадку відсутній спір про право. Крім того, представником селянського фермерського господарства "Левада" зазначено, що п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, а не дій юридичної особи - суб'єкта приватного права.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

23.11.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (позичальник) укладено договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (основний) № 23, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. договору в якості поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

Згідно з п. 2.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором позикодавець зобовязується передати у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 7000000,00 грн. (сума фінансової допомоги), а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах визначених цим договором.

Як передбачено п. 2.3. договору, фінансова допомога, що надається на умовах цього договору є цільовою, та надається позичальникові для купівлі товару сільськогосподарської продукції рослинного походження соя або соняшник та чи інші зернові культури.

У п. 3.1. договору сторони погодили, що позикодавець передає позичальникові грошові кошти в розмірі визначеному у пункті 2.1. цього договору в день підписання цього договору.

Грошові кошти надаються в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок № 6 відкритий в АТ „ОСОБА_5 ОСОБА_4, МФО 380805, що належить позичальникові (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору позичальник зобовязується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі визначеному пунктом 2.1. договору не пізніше 26 грудня 2016 року.

Згідно з п. 5.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.

Як передбачено п. 5.2. договору строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 5.1. цього договору та діє до повного виконання сторонами умов цього договору.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни до цього договору можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього договору.

Зміни до цього договору набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі (п. 5.4. договору).

Відповідно до п. 5.5. договору сторони домовилися, що розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, окрім випадку нецільового використання грошових коштів визначеного у п. 2.3. договору, та/або ненадання позичальником забезпечення виконання зобовязання визначеного цим договором, в тому числі визнання такого забезпечення (договору) недійсним, неукладеним, нікчемним чи розірвання.

Згідно з п. 5.7. договору у випадку розірвання договору в односторонньому порядку позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві отримані грошові кошти (суму фінансової допомоги) в триденний термін з дати повідомлення про розірвання договору та відшкодувати позикодавцеві понесені збитки та виплатити всі штрафні санкції передбачені цим договором.

Як передбачено п. 7.2. договору виконання зобовязань позичальника за цим договором забезпечується порукою. Договір поруки укладається одночасно з підписанням цього договору.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що за несвоєчасне виконання зобовязань за цим договором позичальник сплачує неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

У разі порушення умов цього договору позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі двадцяти відсотків від суми фінансової допомоги (п. 7.4. договору).

Відповідно до п. 10.1. договору усі правовідносини, що виникають з цього договору або повязані із ним, у тому числі повязані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регламентуються цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п. 10.5. договору сторони домовилися, що в рамках цього договору документ вважається оформленим належним чином тільки при умові, що він викладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками (за наявності в обовязковому порядку згідно чинного законодавства України).

Як передбачено п. 10.7. договору, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печаткою сторін.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

23.12.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (позичальник) укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016р., відповідно до п. 1 якої сторони домовилися викласти п. 4.1. договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р., в наступній редакції: „4.1. позичальник зобовязується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі визначеному пунктом 2.1. договору не пізніше 27 лютого 2017 року.

24.02.2017р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (позикодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (позичальник) укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016р., відповідно до п. 1 якої сторони домовилися викласти п. 4.1. договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р., в наступній редакції: „4.1. позичальник зобовязується повернути позикодавцеві грошові кошти у розмірі визначеному пунктом 2.1. договору не пізніше 27 квітня 2017 року.

Додаткові угоди підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

23.11.2016р. між селянським фермерським господарством „Левада (поручитель), товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (боржник) укладено договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого за цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником, свого обовязку за договором поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р., укладеного між кредитором та боржником.

Згідно з п. 1.2. договору поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання боржником будь-якого обовязку за основним договором.

Як передбачено п. 1.3. договору, поручитель відповідає перед кредитором за порушення боржником зобовязання визначеного основним договором.

Пунктом 1.4. договору передбачено, що поручитель зобовязаний виконати за боржника зобовязання за основним договором перед кредитором при порушенні боржником зобовязань перед кредитором.

Підписуючи даний договір поручитель підтверджує те, що поручителю добре відомі всі умови договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р. укладеного між кредитором та боржником, в тому числі, те що: а) сума фінансової допомоги становить 7000000,00 грн.; б) штрафні санкції визначаються основним договором; в) термін повернення фінансової допомоги 26.12.2016р. (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору поручитель погоджує те, що відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником у сумі, що дорівнює 7000000,00 грн., а також за сплату боржником штрафних санкцій визначених основним договором.

Згідно з п. 3.1. договору порукою забезпечується виконання зобовязання боржником перед кредитором у повному обсязі. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, в тому числі за сплату суми фінансової допомоги, сплату пені та штрафних санкцій за несвоєчасне повернення грошових коштів, відшкодування шкоди (збитків).

Як передбачено п. 3.15. договору, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання боржником зобовязань за основним договором перед кредитором, а в разі продовження терміну дії останнього, кредитор зобовязується повідомити про це поручителя.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

23.12.2016р. між селянським фермерським господарством „Левада (поручитель), товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (боржник) укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 23.11.2016р., відповідно до п. 1 якої сторони домовилися викласти п. 2.1. договору поруки від 23.11.2016р., в наступній редакції: „2.1. Підписуючи даний договір поручитель підтверджує те, що поручителю добре відомі всі умови договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р. укладеного між кредитором та боржником, в тому числі те, що: а) сума фінансової допомоги становить 7000000,00 грн.; б) штрафні санкції визначаються основним договором; в) термін повернення фінансової допомоги 27.02.2017р..

24.02.2017р. між селянським фермерським господарством „Левада (поручитель), товариством з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія" (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Олія+О" (боржник) укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 23.11.2016р., відповідно до п. 1 якої сторони домовилися викласти п. 2.1. договору поруки від 23.11.2016р., в наступній редакції: „2.1. Підписуючи даний договір поручитель підтверджує те, що поручителю добре відомі всі умови договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р. укладеного між кредитором та боржником, в тому числі, те що: а) сума фінансової допомоги становить 7000000,00 грн.; б) штрафні санкції визначаються основним договором; в) термін повернення фінансової допомоги 27.04.2017р..

Додаткові угоди підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Згідно листів № 24 від 23.12.2016р. та № 3 від 24.02.2017р. селянським фермерським господарством „Левада надано згоду на внесення всіх необхідних змін до договору № 23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 23.11.2016р. та договору поруки від 23.11.2016р. в частині продовження строків повернення наданої поворотної безвідсоткової фінансової допомоги та в частині продовження строків дії поруки.

Відповідно до платіжного доручення №302 від 24.11.2016 р. позивачем перераховано відповідачу 7000000,00 грн. при цьому згідно платіжних доручень №142 від 18.05.2017 р., №145 від 19.05.2017 р., №143 від 19.05.2017 р., №152 від 24.05.2017 р. відповідачем повернуто 1680000 грн.

Відповідно до акту звірки від 15.06.2017 р. за договором позики сума боргу складає 5320000 грн.

Актом переліку майна від 23.11.2016 р. сторони та третя особа визначили майно яке може бути предметом забезпечення за договором фінансової допомоги.

Позивачем в матеріали справи надано електронні повідомлення про осіб, які зацікавлені в придбанні сої для погашення заборгованості перед ТзОВ "Українська гірничо-промислова компанія".

Наявні в матеріалах справи претензії, які направлені відповідачу, є свідченням повідомлення останнього з фактом наявності та необхідності сплати боргу, який існує перед позивачем за договором №23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено умови договору шляхом неповернення суми фінансової допомоги у строк до 27.04.2017 року, звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги наступне.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під час вирішення спору у справі господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними, у розумінні статті 34 ГПК України, доказами, певного субєктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить визнати дійсним договір про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги №23 від 23.11.2016 року та визнати дії позивальника неправомірними щодо неповернення суми позики.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

В силу положень ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У п. 5.2. договору сторонами погоджено, що строк дії цього договору починає свій перебіг у момент його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як свідчать матеріали справи, оскільки сторонами свої зобов'язання за договором не виконано, договір №23 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги не припинив свою дію.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, навіть закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Таким чином, продовження дії договору чи його припинення не впливає на обов'язок сторін виконати свої зобов'язання за даним договором.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у справі №3-192гс15 від 24.06.2015 року, зазначаючи, що системний аналіз ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору дійсним, не надає будь-яких доказів недійсності договору чи оспорювання його дійсності, або нікчемності договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

При цьому, у п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

З огляду на зазначене, у суду відсутні підстави для визнання договору №23 від 23.11.2016 року про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги дійсним.

Щодо вимоги позивача про визнання дій позичальника ТОВ "Олія+" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору №23 від 23.11.2016 року (повернення позики в встановлений строк, визначений пунктом 2.1. договору - до 27.04.2017 року) неправомірними, суд зазначає наступне.

В силу частини п'ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_4 проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Наведена стаття передбачає спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання дій неправомірними лише щодо органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Визнання дій неправомірними в частині порушення зобов'язання контрагентом по договору чинним законодавством не передбачено. При цьому, невиконання зобовязання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобовязання.

Відтак, у суду відсутні підстави також для визнання дій позичальника в частині порушення взятих на себе зобов'язань по договору неправомірними, при цьому вказаний спосіб захисту цивільного права не є ефективним та не забезпечить поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

На думку суду, в даному випадку, у разі порушення відповідачем умов договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, позивачу необхідно звертатися до суду з вимогою повернення суми коштів переданих за вказаними вище правочином, тобто з вимогою майнового характеру.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання дійсним договору та визнання неправомірними дій позичальника зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до вимог статей 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом покладає на нього обов'язок в порядку статей 32, 33 ГПК України довести, що його права та інтереси порушено.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача та захист його порушеного права шляхом задоволення позовних вимог.

З врахуванням того, що позивачем, всупереч вимогам статті 33 ГПК України, не були надані беззаперечні докази, якими б обґрунтовувався позов, зокрема, не було доведено, яким чином задоволення поданого позову призведе до захисту порушених прав позивача в даному випадку, суд приходить до висновку про безпідставність поданого позову.

При прийнятті рішення враховується, що виходячи з загальних завдань судочинства, судовий захист повинен, перш за все, бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-20цс11 від 21.05.2012).

Витрати по оплаті судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача в зв'язку з відмовою у позові.

Щодо заяви позивача з проханням надати оригінал платіжного документу про підтвердження сплати судового збору в сумі 800 грн., який було додано до заяви про забезпечення позову, суд зазначає, що поданий заявником (скаржником) платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору, може бути вилучений з матеріалів лише у випадку повернення сплаченого таким платіжним документом судового збору з Державного бюджету України (5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р.). Ухвалою суду від 26.06.2017 р. судом відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Українська гірничо - промислова компанія" від 26.06.2017 р. про вжиття заходів забезпечення позову та вчинення вказаної вище дії, тому судом не поверталася сума судового збору у розмірі 800 грн., сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, отже відсутні підстави для надання позивачу відповідного оригінала платіжного документа.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 13, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові товариства з обмеженою відповідальністю "Українська гірничо-промислова компанія", м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю "Олія+О", м. Волочиськ Хмельницької області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - селянського фермерського господарства "Левада", Хмельницька обл., Волочиський район, с. Постолівка про визнання договору про надання поворотної безвідсоткової строкової фінансової допомоги № 23 від 23.11.2016 року дійсним; визнання дій позичальника ТОВ "Олія+О" в особі ОСОБА_1 щодо невиконання істотних умов договору № 23 від 23.11.2016 року (повернення позики в встановлений строк, визначений пунктом 2.1. договору - до 27.04.2017 року) неправомірними відмовити.

Повне рішення складено 14.08.2017 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддрук. 4 прим.:

1 - до справи;

2- позивачу (02002, м. Київ, вул. Є. Сверстюка, буд. 23, офіс 725);

3- відповідачу (31200, Хмельницька область, м. Волочиськ, вул. Паркова, 15), рекоменд.

4 - третій особі (31274, Хмельницька обл., Волочиський р-н, с. Постолівка).