КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа№ 910/7317/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

За участю представників:

Від позивача: Костинчук П.М.

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: Лавренчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 (суддя Сівакова В.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест"

до 1)Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс"

2)Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд"

про визнання договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016 недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" про визнання недійсним договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016 - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що передбачені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України правові підстави для визнання недійсними договорів відступлення права вимоги № 23 від 04.11.2016, № 23-1 від 14.11.2016 та № 23-2 від 14.11.2016 - відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи що привело до неправильного вирішення спору.

Апелянт наголошував в апеляційній скарзі на тому, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було врахованого того, що укладення оспорюваних правочинів безпосередньо порушує інтереси позивача, оскільки на підставі цих договорів відповідач-2 вважає себе правонаступником банку за кредитним договором та за відповідними іпотечними договорами і вимагає сплати позивачем грошових коштів, коли позивач вважає, що у нього відсутні обумовлені законом підстави для сплати таких коштів. Крім того, апелянт наголошував, що оспорювані правочини є договорами факторингу, відповідачем-2 вчинено на користь відповідача-1 фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання їх недійсними згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/7317/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, судовий розгляд призначено на 27.07.2017.

В судовому засіданні 27.07.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі: визнати недійсними договори №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 27.07.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 залишити без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач-1 в судове засідання 27.07.2017 представників не направив, причин неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження (поштове повідомлення про вручення поштового відправлення ухвали від07.07.2017- 159).

Згідно з ч.3 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції враховує і те, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

П.п. 3.9.1. п.п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, зокрема і відповідач-1, неявка представників відповідача-1 не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача-1, за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що спірні договори є договорами факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зазначає, що договорами передбачено, що грошова вимога до позивача як до боржника уступається кредитором (відповідачем-1) в обмін на грошові кошти, які новий кредитор (відповідач-2) зобов'язався сплатити останньому в день укладення договорів, тобто за умовами договорів фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги цієї особи до третьої особи (позивача). Відповідач-2 не є фінансовою установою, що виключає його можливість бути фактором у договорі факторингу як це визначено чинним законодавством України.

Відповідач-2 в обгрунтування заперечень на позов посилався на те, що оспорювані правочини вже були предметом розгляду в судовому порядку та рішенням Господарського суду Волинської області № 903/990/16 в позові було відмовлено за відсутністю встановлення порушення вимог чинного законодавства при їх укладенні. Відповідач-2 вказував, що відсутні підстави вважати, що оспорювані правочини є договорами факторингу. Договорами не врегульовано зобов'язання сторін по передачі однією із сторін грошових коштів у розпорядження другої сторони на певний час з обов'язком їх повернення та оплати часу користування ними, в обмін на права вимоги. Зазначав, що позивачем не підтверджено порушення його прав чи інтересу укладенням оспорюваних договорів.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 14.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" (первісний кредитор, первісний іпотекодержатель, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вестконд" (новий кредитор, новий іпотекодержатель, відповідач-2) укладено наступні договори:

- договір відступлення права вимоги № 23, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитним договором № 19-4 від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер";

- договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 23-1, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007;

- договір відступлення права вимоги за іпотечним договором № 23-2, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", що забезпечує виконання боржником умов кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007.

Пунктом 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторонами оспорюваних правочинів було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів, скріплено договори підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, оспорювані правочини було вчинено сторонами та вони є укладеними в силу приписів ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу, наведеним у ст. 1077 Цивільного кодексу України, цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладені між сторонами (відповідачами 1 та 2) договори відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за вказаними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договорів відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Проте, суттєвою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин немає ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В свою чергу, дослідивши умови оспорюваних позивачем правочинів (№23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016), судом апеляційної інстанції встановлено, що за вказаними правочинами ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», як первісний кредитор, і відповідно, первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ «Вестконд», як новому кредитору, і відповідно, новому іпотекодержателю, право вимоги за кредитним договором № 19-4 від 21.08.2007 (зі змінами і доповненнями), укладеним між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма «Луцьккондитер», а також за іпотечними договорами від 21.08.2007 № 3028 та № 3023 (зі змінами і доповненнями).

Умовами договору відступлення права вимоги №23 від 04.11.2016 визначено, що цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку на та умовах, визначених цим договором та чинним законодавством, первісним кредитором новому кредитору прав вимоги, належного первісному кредитору, в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором, укладеним між банком і боржником (п. 1.2), за цим договором до нового кредитора право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків та всіх інших зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором (п. 1.3), до нового кредитора переходять всі без винятку права та обов'язки первісного кредитора за кредитним договором в повному обсязі (п. 1.4), новий кредитор зобов'язаний перерахувати новому кредитору грошову суму за відступлення права вимоги (п. 2.1).

Крім того, у пункті 6.1 договору відступлення права вимоги №23 від 04.11.2016 визначено, що договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредитору права вимоги, належного первісному кредитору в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України , що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положенням про відступлення прав вимоги, передбаченими ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає в тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформлює (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформлює (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

Також, матеріалами справи підтверджується, що сторони у договорі №23-1 від 14.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ «Вестконд», як новому іпотекодержателю, право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 № 3028 (з додатковими угодами), яким забезпечено виконання боржником кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотеко держателем договору відступлення права вимоги № 23 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що сторони у договорі №23-2 від 14.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ «Вестконд», як новому іпотекодержателю, право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2007 № 3023, яким забезпечено виконання боржником кредитного договору № 19-4 від 21.08.2007 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги № 23 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотеко держателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Таким чином, виходячи з положень та умов оспорюваних позивачем договорів, суд апеляційної інстанці дійшов висновку, що укладення оспорюваних правочинів регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені у Законами України «Про банки і банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а правовідносини сторін за ними не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, наведені правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що оспорювані правочини є договорами факторингу, за якими відповідачем-2 вчинено на користь відповідача-1 фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання їх недійсними згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необгрунтовані та такі, що спростовуються наявними матеріалами справи.

При цьому, посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 908/5508/14 (№ 3-477гс16) не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

У даній справі предметом позову було стягнення солідарно з відповідачів заборгованості, що виникла внаслідок невиконання умов договору про надання банківських послуг. При цьому, рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій мотивовані тим, що позивачем сплачено банку заборгованість відповідача за кредитним договором і відповідно до договору про відступлення права вимоги, позивачем набуто право такої вимоги до відповідача, як боржника, та інших відповідачів, як поручителів. Тобто, у даній справі, позивач сплатив банку (кредитору) грошові кошти за боржника та поручителя. При цьому, у постанові від 25.05.2016 Верховний Суд України, навівши норми Цивільного кодексу України та умови укладених між сторонами договорів вказав, що суди попередніх інстанцій не дослідили положення договорів, не з'ясували їх правової природи, а також відповідності їх умов вимогам чинного законодавства, а відтак дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення боргу, що стало підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто, Верховним Судом України у вказаній постанові висловлено позицію стосовно необхідності дослідження умов укладених між сторонами договорів для встановлення їх правової природи.

Проте, під час розгляду справи № 910/7317/17, предметом спору в якій є чинність укладених між відповідачами договорів, судом апеляційної інстанції встановлено, що уклавши оспорювані правочини, відповідач-1, як первісний кредитор, відступив на користь відповідача-2, як нового кредитора, право вимоги до боржника за кредитним договором та договорами забезпечення, і за умовами оспорюваних правочинів відповідач-2 не зобов'язувався перерахувати кошти за боржника ні відповідачу-1, ні будь-яким іншим особам, у зв'язку з чим правовідносини сторін у справі № 910/7317/17 за оспорюваними правочинами не є правідносинами факторингу, і правовідносини у справі № 910/7317/17 не є подібними правовідносинам у справі № 908/5508/14 (№ 3-477гс16).

Щодо обставин, вставлених у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 903/990/16 за позовом ТОВ «Поларт-Інвест» до ТОВ «ФК «Арбо Фінанс», ТОВ «Вестконд», ТОВ «ВКФ «Луцьккондитер», ПАТ «Промінвестбанк» про визнання припиненими договорів іпотеки та визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги - суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою позову були інші обставини, ніж ті, які заявлені у даному спорі.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду.

Проте, доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням відповідачами договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016 матеріали справи не містять, належних та допустимих доказів протилежного позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог, - не надано ні суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорювані позивачем правочини жодним чином не суперечили в момент їх укладення приписам ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено обставин того, що оспорювані правочини порушують права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку з чим обумовлені ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання їх недійсними - відсутні.

Таким чином, за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Поларт-Інвест» про визнання недійсними договорів №23 від 04.11.2016, №23-1 від 14.11.2016 та №23-2 від 14.11.2016, які укладені між відповідачами, - не є законними та обґрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, а тому задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, і за наслідками перегляду справи судом апеляційної інстанції також не встановлено законних підстав для задоволення позову.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/7317/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7317/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров