ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа № 926/4524/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці №1620 від 16.06.2017 р.

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 01.06.2017 року

у справі № 926/4524/16

за позовом: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 м. Чернівці

про стягнення неустойки за користування приміщенням 9135,96 грн.

Представники сторін не зявилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 926/4524/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.17 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 10.07.17.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.07.17 розгляд справи відкладено на 03.08.17.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01.06.17 у справі №926/4524/16 (суддя Ніколаєв М.І.) у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходи в з того, що що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним попереднього договору він втратив право вимагати у відповідача сплачувати неустойку за прострочення повернення орендованого майна.

Не погоджуючись з рішення місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 01.06.17 у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, апелянт покликається на те, що місцевим господарським судом не враховано, що при визнанні правочину недійсним зобовязання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набраннчя чинност ірішенням суду про визнання правочину недійсним. Таким чином, з огляду на те, що заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді сплати неустойки виникла до того як попередній договір №252/2015- п було визнано недійсним, така сума підлягає стягненню.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, участі уповноваженого представника у судвоому засіданні не забезпечно, хоча він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Скаржник участі свого уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, натомість подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги наявність в матеріалах справи всіх необхідних доказів, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість закінчення розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01 липня 2015 року між Квартирно експлуатаційним відділом м.Чернівці (сторона 1) та ФОП ОСОБА_3 (сторона 2) укладено попередній договір оренди № 255/2015-п.

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого сторона 1 зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення у майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 106,60 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на умовах встановлених даним договором, а сторона 2 до моменту підписання основного договору має право використовувати майно для розміщення офісних приміщень.

Як вбачається з акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 01.07.2015 року, сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла нежитлові вбудовані приміщення площею 106,60 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 згідно умов попереднього договору без будь-яких зауважень та застережень.

01 вересня 2015 року між сторонами попереднього договору укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору.

Вказаною угодою змінено п. 1.1., виклавши його в такій редакції: сторона 1 зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення у майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 114,20 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, (далі майно) на умовах встановлених даним договором.

Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого військового майна від 01.09.2015 року стлорона 1 передала, а сторона 2 прийняла нежитлові вбудовані приміщення площею 7,6 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6 у звязку із укладенням додаткової угоди від 01.09.2015 року № 1 до попереднього договору.

Таким чином, згідно актів приймання-передачі від 01.07.2017 року та 01.09.2015 року сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла нерухоме військове майно загальною площею 114,20 кв. м. (106,60 кв. м.+7,6 кв. м.) на умовах визначених попереднім договором та додаткової угоди до нього.

Відповідно до пункту 3.3.2 попереднього договору у редакції додаткової угоди за використання майна сторона 2 на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок сторони 1, за домовленістю сторін, плату в розмірі 2284,00 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 380,67 грн. (базовий місяць серпень 2015 року).

Згідно з пунктом 9.1. попереднього договору він укладений строком на 12 місяців, тобто діяв з 01.07.2015 року до 30.06.2016 року.

У пункті 5.3 попереднього договору сторони погодили, що сторона 2 не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязань по основному договору. У разі відмови від підписання основного договору оренди сторона 2 зобовязана звільнити використовуване майно.

04 липня 2017 року КЕВ м.Чернівці надіслав ФОП ОСОБА_3 лист від 02.07.2016 року № 1669, в якому повідомлено, що у звязку із закінченням терміну дії попереднього договору ФОП ОСОБА_3 необхідно негайно звільнити майно та повернути його згідно акту приймання-передачі КЕВ м.Чернівці.

Крім того, вказаним листом попереджено ФОП ОСОБА_3, що у разі невиконання ним зазначеного обовязку йому буде нарахована неустойка в розмірі подвійної плати за користування майном за весь час прострочення.

ФОП ОСОБА_3 вимоги вказаного листа не виконано, приміщення не повернуто, доказів протилежного в матеріалах справи не міститься.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що сторона 2 договору продовжувала сплачувати кошти за користуванян майном, та оплатила стороні 1 в загальному 13704,00 грн. щомісячними платежами по 2284,00 грн., що підтверджується виписками з казначейського рахунку позивача за 11.08.2016 року, 09.09.2016 року, 11.10.2016 року, 15.11.2016 року, 13.12.2016 року та 13.01.2017 року.

З огляду на неповернення майна, КЕВ м.Чернівці надіслано ФОП ОСОБА_3 претензію від 20.10.2016 року № 3316, яка отримана ФОП ОСОБА_3 25.10.2016 року в якій він вимагав сплати неустойки у сумі 4567,98 грн. за користування майном, яка розрахована станом на 17.10.2016 року.

Невиконання ФОП ОСОБА_3 вимог вказаної претензії стало підставою для зверненя КЕВ м.Чернівці до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення неустойки в сумі 6090,64 грн.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016 року у справі № 926/3430/16, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року, визнано недійсним попередній договір№25582015-п від 01.07.15 та відмовлено у задоволення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання попереднього договору продовженим.

Приймаючи вказані рішення судами зазначено про те, що строк дії попереднього договору закінчився, суд, ухвалюючи вказане рішення, дійшов висновків, що попередній договір на момент його укладення не відповідав вимогам ст. 7 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, п. 19 Методики оцінки вартості обєктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. № 629, та п.6 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та не рухомого майна в оренду, а тому підлягає визнанню недійсним судом на підставі пункту 1 статті 83 ГПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26 грудня 2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на наведене, обставини щодо недійсності попереднього договору оренди №255/2015-п від 01.07.15 є преюдиційними та не потребують доказування в силу вимог ст.35 ГПК України.

У ст. 235 ЦК України зазначено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. У разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як вбачається зі змісту прав і обов'язків сторін попереднього договору, відповідач фактично отримав право користування державним майном для розміщення офісних приміщень. Отже правочин, який вчинено сторонами при укладенні попереднього договору, спрямовано на приховання іншого правочину, а саме договору найму (оренди) нерухомого державного майна, який сторони насправді вчинили, тобто спірний договір є удаваним правочином згідно з ст. 235 ЦК України.

Враховуючи наведене, до попереднього договору укладеного між сторонами, слід застосувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного майна.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У статті 284 зазначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об'єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Приписами статті 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна передбачено, що істотною умовою договору оренди державного майна є орендна плата, яка визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі Методика).

У п. 8 Методики (в редакції чинній на момент укладення попереднього договору) зазначено, що розмір орендної плати розраховується, зокрема, з урахуванням вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки.

Як зазначено вище, рішенням та постановою у справі № 926/3430/16 встановлено, що при укладенні попереднього договору сторонами не виготовлено експертну оцінку майна, таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з твердженням місцевого господасрького суду про те, що узгоджена сторонами у пункті 3.3.2 попереднього договору плата за користування майном не є орендною платою у розумінні статей 10, 11 Закону України Про оренду державного та комунального майна, ст. 7 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України та Методики.

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Проте, скаржником не доведено наявності факту домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалася відповідно до положень Методики, а встановлено лише плату за користування майном, відповідно розрахунок неустойки зроблений позивачем є необґрунтований.

Покликання апелянта на те, що неустойка , яка заявлена до стягнення у даній справі була нарахована позивачем до прийняття рішення судом про визнання недійсним попереднього договору, а тому підлягає стягенню, спростовується судом апеляційної інстанції з огляду на таке:

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обовязки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обовязки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобовязання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобовязання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами ст. 216 ЦК України і ст. 208 ГК України відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються (постанова ВСУ від19.10.16 у справі №3-862гс16 ).

Таким чином, з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним попереднього договору скаржником втрачено право стягнення із відповідача неустойки за прострочення користування майном.

При цьому, колегія суддів зазначає, що нарахування неустойки на позадоговірні зобов'язання суперечить приписам національного законодавства. У випадку безпідставного користуванням майном однією стороною, друга сторона має право вимагати від першої сторони відшкодування вартості того, що одержала за цінами, що існувають на момент відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши все вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, в зв'язку з чим підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судовий збір належить покласти на скаржника в порядку вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 01.06.17 у справі №926/4524/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці №1620 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 08.08.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.