РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р. Справа №903/299/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Огороднік К.М. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

За участю представників:

позивача - Пилипчук В.Ф. (договір про надання правової допомоги від 13.06.2017р.), Кравчук А.П. (директор)

відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4 (довіреність від 23.05.2017р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства "Любешівський ринок" на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 року у справі №903/299/17

позивач: Комунальне підприємство "Любешівський ринок"

відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_3

про стягнення 1 812,50 грн.

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області №903/299/17 від 06.06.2017 року (суддя Шум М.С.), відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду Волинської області мотивоване тим, що вимоги позивача позбавлені фактичного обґрунтування, є безпідставними та не обґрунтованими

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач Комунальне підприємство "Любешівський ринок" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, а також має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.06.2017 року у справі №903/299/17, колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Огороднік К.М., суддя Савченко Г.І., прийнято до провадження апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства "Любешівський ринок" на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 року у справі №903/299/17.

27.07.2017 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 р. у справі №903/299/17, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №01-04/1044 від 02.08.2017 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Савченка Г.І. відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/299/17.

Автоматизованою системою документообігу суду, визначено колегію суддів для розгляду справи №906/299/17 у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Огороднік К.М., суддя Саврій В.А..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.08.2017 року у справі №906/299/17, апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства "Любешівський ринок" на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 року у справі №903/299/17 прийнято до провадження у новому складі колегії: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Огороднік К.М., суддя Саврій В.А..

03.08.2017 року, на виконання вимог ухвали Рівненського апеляційного господарського суду, від позивача надійшли додаткові пояснення по суті спору.31.07.2017 року від апелянта надійшла заява, в якій ФОП ОСОБА_7, просить перенести розгляд апеляційної скарги у зв'язку з його хворобою.

В судове засідання 03.08.2017 року з'явились представники сторін.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, неодноразово заслухала представників сторін, вивчила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, додаткові пояснення по суті спору, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.144 Господарського кодексу України (далі - ГК України), майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст.173 ГК України та ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.193 ГК України та статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч.1 ст.179 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Згідно ч.1 ст.224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у спорі про відшкодування заподіяної шкоди, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

Підставою для відшкодування збитків є вина особи, яка їх заподіяла, за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями винної особи і самими збитками.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.01.2013р. між Комунальним підприємством "Любешівський ринок" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір на обслуговування об'єкта торгівлі(далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору, предметом договору є торгівельне місце НОМЕР_1 площею 12 кв.м.. Розмір плати за обслуговування об'єкта торгівлі становить 15 грн., в місяць за 1 кв.м.. Загальний розмір плати за обслуговування об'єкта торгівлі становить 180 грн., яка сплачується орендарем не пізніше 10 числа поточного місяця(розрахунковий місяць).

Згідно п.3.1.2 Договору орендар зобов'язаний, своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендодавцю платежі, передбачені цим Договором.

Згідно п.6.1. Договору, останній діє з 01.01.2013р. до 31.12.2013р. включно.

Відповідно до п. 6.2. Договору зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що зміна або розірвання договору в односторонньому порядку не допускається крім випадків передбачених чинним законодавством.

Згідно п.6.5. Договору, якщо орендар продовжує користуватися торгівельним місцем після закінчення дії Договору, то за відсутності заперечень орендодавця протягом місяця з дати закінчення дії Договору, Договір вважається поновленим на той же термін.

Позивач в позовній заяві посилався на те, що порушуючи договірні зобов'язання, відповідач орендну плату за користування орендованим торговельним місцем роками сплачував нерегулярно. Заборгованість станом на 31.03.2017р. становить 1505 грн., та 307,50 грн. матеріальної шкоди (недоплата за результатами інвентаризації), що в сумі становить 1812,50 грн.

Також позивач зазначає, що рішенням сесії Любешівської селищної ради від 12.05.2016р. №7/3, були затверджені "Правила торгівлі на Любешівському ринку", новий "Договір про надання в користування торговельного місця на території КП "Любешівський ринок" і нові "Тарифи на послуги Комунального підприємства "Любешівський ринок" з 01.06.2016р.". Ці зміни були оприлюднені у Любешівській районній газеті "Нове життя" під заголовком "Із 1 червня 2016 року набирають чинності Правила торгівлі на Любешівському ринку і нові тарифи на послуги ринку" та на самому Любешівському ринку на стенді для оголошень. Згідно з новими тарифами, послуга по утриманню торговельного місця в належному стані для торгівлі (надання послуг) з магазинів, кіосків, вагончиків та інших пунктів продажу за 1 кв. м. з 01.06.2016р. становить 25 грн. за місяць. Тому орендна плата з 01.06.2016р. Орендарю нараховується в розмірі 25 грн. за 1 кв. м..

24.05.2017 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з позивача 1505 грн. основної заборгованості, 83,64 грн. - пені, 152,76 грн. - 3% річних, 412,77 грн. - інфляційних втрат, також просять стягнути всі судові витрати по справі в тому числі і за послуги адвоката (а.с. 77 - 87).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача про збільшення позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не збереженні первісні заявлені позовні вимоги (вимога про стягнення 307,50 грн. - матеріальної шкоди - недоплати за результатами інвентаризації в заяві про збільшення позовних вимог відсутня), заявлено до стягнення нові вимоги, а саме стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі норм цивільного законодавства), тобто змінено матеріально-правову вимогу позивача до відповідача та змінено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, що не допускається чинним законодавством, а тому судова колегія вважає правомірним вирішення спору судом першої інстанції за раніше заявленими вимогами.

Відповідно до п.3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до особистого рахунку торгового місця НОМЕР_1, позивачем до травня 2016 року нараховувалась орендна плата згідно договору на обслуговування об'єкта торгівлі в розмірі 180 грн. на місяць, однак, починаючи з червня 2016 року позивач почав нараховувати орендну плату в розмірі 312,50 грн. посилаючись лише на рішення сесії Любешівської селищної ради від 12.05.2016р. №7/3.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять жодних доказів які б підтверджували, що сторонами, на виконання п. 6.2. Договору вносилися зміни щодо збільшення розміру орендної плати, новий Договір про надання в користування торговельного місця на території КП "Любешівський ринок" між сторонами укладений також не був.

Згідно підписаного між сторонами акту звірки від 01.06.2017р. за період з 01.01.2016р. по 01.06.2017р. (а.с.102) у відповідача відсутня заборгованість по орендним платежам за обслуговування об'єкта торгівлі.

Також, з вищезазначеного акту вбачається, що станом на 31.03.2017р. у відповідача не існувало заборгованості в розмірі 1505 грн.

Окрім того, позивач при обґрунтуванні матеріальної шкоди (недоплати за результатами інвентаризації) вказував, що на орендованому торговельному місці для ведення торговельної діяльності відповідач встановив власний контейнер (вагончик).

Відповідно до умов Договору, площа вагончика мала бути не більше 12 кв.м.. Однак, як показала інвентаризація станом на 30.06.2016р., орендар встановив вагончик з більшою площею, а саме 12,5 кв.м., результат інвентаризації зареєстрований у Реєстрі торговельних місць.

А тому, позивач вважає, що за період (41 місяць) орендар не доплатив за оренду торговельного місця 307,50 грн., чим наніс комунальному підприємству матеріальну шкоду.

Місцевим господарським судом було встановлено, що згідно виписки з Реєстру торговельних місць про площу торговельного місця НОМЕР_1 (а.с.11 на звороті), розміри торговельного місця НОМЕР_1 становлять 4,15м. х 3м.. Шляхом арифметичного множення дана площа дорівнює 12,45 кв.м., а не 12,5 кв.м., як зазначає позивач, що свідчить про суперечливості у доводах останнього.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, з огляду на те, що позивачем не доведено суду наявність усіх елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, зокрема:

- не доведено розмір збитків (наявність збитків) щодо заявленої вимоги в сумі 307,50 грн.;

- не доведено причинний зв'язок між діями відповідача та заподіянням збитків позивачеві;

- не доведено протиправність поведінки відповідача, як заподіювача збитків;

- не доведено вини відповідача.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що господарський суд Волинської області ухвалою від 10.04.2017р. зобов'язував позивача подати суду додаткове правове обґрунтування щодо нанесення відповідачем позивачу матеріальної шкоди в розмірі 307,50 грн., однак позивач відповідне обґрунтування не подав.

Відповідно до ст. 32 ГПК України Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано заяв позивача та його представника про відкладення розгляду справи, а також заяви про продовження строку розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у випадку неявки в судове засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з статтею 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Таким чином, представляти інтереси юридичних осіб в суді при розгляді даної справи може бути будь-яка особа, наділена повноваженнями на представництво відповідною довіреністю.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів неможливості направлення представника чи неможливості розгляду справи без участі позивача суду першої інстанції надано не було.

Окрім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.77 ГПК).

Враховуючи вище викладене, судова колегія вважає, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства "Любешівський ринок" на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 року у справі №903/299/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 06.06.2017 року у справі №903/299/17 - залишити без змін.

3. Справу №903/299/17 повернути до господарського суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Саврій В.А.