ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Справа № 922/2243/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддяЯценко О.В.,
суддівБакуліна С.В., Ходаківської І.П.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес елемент"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016
у справі№ 922/2243/16
Господарського судуХарківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес елемент"
доПриватного акціонерного товариства "ХЕМЗ-ІРЕС"
провизнання послуг виконаними та стягнення
в засіданні взяли участь представники:

- позивача:Омельницька Т.В., директор Чайка А.С.
- відповідача:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес елемент" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ХЕМЗ-ІРЕС" (далі - відповідач) заборгованості за надані послуги та визнання послуг виконаними.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.09.2016 (суддя Лаврова Л.С.) відмовлено в задоволенні позову ТОВ "Бізнес елемент" до ПрАТ "ХЕМЗ-ІРЕС" про визнання виконаними послуг, наданих за договором про надання консультаційних послуг від 20.11.2015р. №24 та стягнення боргу за надані послуги у розмірі 15200 грн; стягнення витрат на юридично-правову допомогу адвоката у розмірі 13860грн.

Суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів надання відповідачу акту виконаних робіт, тому немає підстав вважати виконаними умови п. 3.1. Договору та виникнення обов'язку відповідача по оплаті останньої частини вартості виконаних робіт відповідно до пункту 2.2. Договору; щодо вимоги позивача про визнання послуг ТОВ" Бізнес елемент" що надані ПАТ" ХЕМЗ-ІРЕС" згідно договору № 24 від 20.11.2015 року - виконаними в повному обсязі суд визнав обраний позивачем спосіб захисту порушеного права таким, що не відповідає вимогам законодавства, що є підставою для відмови у позові.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 (судді: Бородіна Л.І., Фоміна В.О., Шутенко І.А.) рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2016 залишено без змін.

Позивач не погодився з судовими рішеннями та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову апеляційного господарського суду та рішення господарського суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Скаржник доводить, що висновок суду про відсутність акту виконаних робіт є формальним, натомість судом не надано оцінку умовам договору та фактичним обставинам щодо виконання етапів робіт; суд не врахував невиконання відповідачем умов п.п. 1.3, 1.4 договору, що за нормою ст. 613 ЦК України свідчить про відсутність прострочення боржника внаслідок прострочення кредитора.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 у складі колегії: головуючий, суддя - Яценко О.В., судді - Данилова М.В., Ходаківська І.П. касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес елемент" прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 03.08.2017.

Розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України від 07.08.2017 № 08.03-04/3157, у зв'язку з відпусткою судді Данилової М.В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи; протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи визначено склад колегії: головуючий, суддя - Яценко О.В., судді - Бакуліної С.В., Ходаківська І.П..

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у даній справі є визнання наданих послуг виконаними та стягнення заборгованості за надані послуги.

Спірні правовідносини сторін виникли з виконання договору про надання консультаційних послуг від 20.11.2015р. №24 та регулюються умовами цього договору, нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

За приписами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту умов п.3.1 договору від 20.11.2015р. №24 вбачається, що по закінченню надання послуг, виконавець надає замовнику акт виконаних робіт. Дата складання акту є датою виконання робіт. Два екземпляра акту виконаних робіт виконавець надає замовнику за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська,10 або шляхом передачі за допомогою електронної пошти на адресу замовника.

У випадку, коли замовника не задовольняє якість наданих послуг за договором, він у продовж 5-ти календарних днів після їх виконання зобов'язаний надати виконавцю мотивовану відмову від приймання виконаних робіт у формі проекту двостороннього акту з зазначенням необхідних доопрацювань і термінів їх виконання. Робота вважається прийнятою з виконанням усіх умов договору, а платіжне зобов'язання замовника перед виконавцем по об'ємах та строках зберігається у повному обсязі на підставі акта виконаних робіт, підписаного виконавцем в односторонньому порядку, при умові що замовник відмовився від підписання акта виконаних робіт, або не надав у п'ятиденний термін виконавцеві мотивовану відмову від прийняття виконаних робіт. У цьому випадку акт виконаних робіт без підпису замовника є підставою для оплати виконаних робіт при наявності запису: "Зауважень від замовника в установлений для прийняття строк не надійшло" (пункт 3.2 договору).

Розрахунок за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця. Авансовий платіж 50% - у продовж 3-х робочих днів з дати підписання договору, інша частина вартості - протягом 3-х робочих днів після підписання акту виконаних робіт (п.2.2 договору).

З умов договору про надання консультаційних послуг від 20.11.2015р. №24 вбачається, що сторони визначили акт приймання-передачі виконаних робіт суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягає застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 ЦК України.

Отже, з умов договору про надання консультаційних послуг від 20.11.2015р. №24 вбачається, що остаточний розрахунок за надані послуги виконавець здійснює на підставі акта виконаних робіт, підписаного сторонами, або підписаного лише виконавцем за умови відмови замовника від його підписання чи ненаданні зауважень до нього протягом п'яти днів з моменту його отримання.

Судом не встановлено належних доказів в розумінні статті 34 ГПК України, які б свідчили про передачу акту виконаних робіт замовнику - ТОВ "ХЕМЗ-ІРЕС" та відмову у його підписанні відповідачем.

Доводи позивача про передачу акту виконаних робіт та звіту, у якому описано виконані роботи, зведені інвентарні відомості, та скріншот екрану ПО 1С Бухгалтерія, на якому зображений початковий баланс станом на 01.01.2016р., як кінцевий результат роботи, директору ТОВ "ХЕМЗ-ІРЕС" ОСОБА_6 в присутності комерційного директора та виконуючого обов'язки головного бухгалтера, суд апеляційної інстанції правомірно визнав необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними доказами, зокрема, відміткою відповідача про отримання відповідних документів, або іншим письмовим доказом.

Також суд апеляційної інстанції оцінив надані позивачем роздруківки з його електронної пошти - busineselement@gmail.соm, зазначивши, що вони не містять інформації про передачу відповідачеві акту виконаних робіт, а також зауважив, що надані електронні листи направлялись на електронну адресу , тоді як згідно договору про надання консультативних послуг електронною адресою відповідача є dghidravlika@gmail.соm.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту передачі позивачем акту виконаних робіт, у відповідності до вимог п.3.1 договору від 20.11.2015р. №24, суди правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу у розмірі 15200грн., оскільки відсутні докази прийняття як результату роботи, так і наявності немотивованої відмови у їх прийнятті.

Щодо позовних вимог про визнання послуг ТОВ "Бізнес Елемент", що надані ПрАТ "ХЕМЗ-ІРЕС" згідно з договором від 20.11.2015р. №24, виконаними у повному обсязі суд апеляційної інстанції зазначає.

В силу статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, яка кореспондується із статтею 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів в силу частини 2 статті 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, однак у разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний засіб правового захисту, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Обраний позивачем спосіб захисту - визнати виконаними у повному обсязі послуги на підставі договору про надання консультаційних послуг від 20.11.2015р. №24, з огляду на приписи статті 20 ГК України та статті 16 ЦК України, не відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав та інтересів.

Таким чином, висновок про відмову у задоволенні позову у цій частині позовних вимог слід визнати правомірним.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги розцінюються судом як намагання скаржника заперечити висновки суду на підставі встановлення інших обставин, що стосуються виконання роботи та наявного її результату, зводяться до вимог направити справу на новий розгляд для повторного збирання доказів та надання їм повторної оцінки, що не відповідає меті касаційного провадження, створює умови процесуальної нерівності, що суперечить принципам диспозитивності процесу та рівності учасників спору, оскільки зумовить перевагу одному із учасників представляти додаткові докази при тому, що скаржником не доводилися обставин не можливості реалізувати надані йому процесуальні права.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес елемент" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 у справі № 922/2243/16 Господарського суду Харківської області залишити без зміни.

Головуючий, суддяО.В. Яценко

СуддіС.В. Бакуліна
І.П. Ходаківська