ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року Справа № 908/2910/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Палій В.В. і Студенець В.І.

розглянувши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Молочанськ Токмацького району Запорізької області (далі - Підприємець),

на рішення господарського суду Запорізької області від 17.01.2017 та

постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.04.2017

зі справи № 908/2910/16

за позовом Підприємця

до приватного акціонерного товариства "Молочанське міжрайонне виробниче підприємство з племінної справи у тваринництві", м. Молочанськ Токмацького району Запорізької області (далі - Товариство),

про стягнення 85 400 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 17.01.2017 (суддя Зінченко Н.Г.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03.04.2017 (колегія у складі: Стойка О.В. - головуючий, Марченко О.А. і Попков Д.О.), у позові відмовлено.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємець просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з Товариства на користь Підприємця збитки в розмірі 85 400 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 547,40 грн. Скаргу мотивовано порушенням судом норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 6, 203, 207, 208, 509, 525, 526, 530, 626-629, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 43, 33, 34, 36, 43, 11128 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність, необґрунтованість і про законність оскаржуваних судових рішень, ухвалених, на його думку, без порушень норм матеріального і процесуального права, та просить скаргу залишити без задоволення, а зазначені судові рішення - без змін.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги. Представники сторін у судове засідання не з'явилися.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

01.10.2012 Підприємцем (як позикодавцем) і Товариством (як позичальником) укладено договір позики № 2 (далі - Договір), за умовами якого:

- позикодавець здійснює "на зворотній основі" фінансову допомогу позичальнику в розмірі 8 178 грн. з метою реалізації програми забезпечення посівними матеріалами - пшеницею в кількості 27260 кг, а позичальник приймає ці фінансові кошти, користується ними та повертає їх відповідно до умов цього договору без оплати процентів від суми позики "за їх користування" (підпункт 1.1);

- переказ та повернення фінансової допомоги здійснюється в такому порядку: сума - 8 178 грн., термін повернення - 01.08.2013 (підпункт 1.2);

- позика вважається погашеною у момент фактичного повернення посівного матеріалу - пшениці в кількості 27260 кг, отриманої позичальником за цим договором (підпункт 1.3);

- невиконання зобов'язань за цим договором надає право на стягнення з винної особи усіх завданих цим невиконанням збитків (підпункт 2.1);

- Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного його виконання (підпункт 3.1).

За твердженням Підприємця, Товариство на порушення взятих на себе зобов'язань не повернуло йому (Підприємцю) посівний матеріал - пшеницю в кількості 27260 кг.

На письмову вимогу Підприємця щодо повернення 27260 кг пшениці або грошових коштів Товариство надіслало листа від 04.03.2016 № 41, в якому підтвердило наявність заборгованості станом на 04.03.2016 згідно, зокрема, з Договором та повідомило, що воно не в змозі повернути Підприємцю зерно й просило "відстрочити заборгованість до отримання нового врожаю".

У зв'язку з цим Підприємець звернувся з позовом у даній справі про стягнення збитків у сумі 85 400 грн., а саме вартості 27 260 кг пшениці.

На підтвердження розміру збитків Підприємцем надано листа Головного управління статистики у Запорізькій області, в якому зазначено середні ціни реалізації за січень-серпень 2016 року у сільськогосподарських підприємствах по Токмацькому району Запорізької області за даними форми № 21-заг (місячна) "Звіт про реалізацію продукції сільського господарства", яку подають усі юридичні особи, що здійснюють сільськогосподарську діяльність (крім малих); ціни склали: ячмінь - 2 745,8 грн. за тонну, пшениця - 3 132,8 грн. за тонну. Інформація про середні ціни реалізації ячменю ярого та пшениці озимої даною формою не передбачено.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання Підприємцем свої зобов'язань за Договором, а саме - надання ним Товариству або грошових коштів у сумі 8 178 грн., або посівного матеріалу в кількості 27260 кг.

Товариство заперечує отримання ним позики у вигляді грошових коштів або посівного матеріалу в кількості 27260 кг за Договором. У засіданні місцевого господарського суду Товариство наполягало, що Договір виконаний не був, а лист від 04.03.2016 № 41 ним був підписаний помилково.

Сам факт укладення сторонами Договору, який породжує відповідні зобов'язання, не є належним доказом виконання останніх. Договір не містить будь-якого зазначення щодо здійснення сторонами виконання цього договору ще до його підписання, зокрема стосовно передачі-отримання коштів або товару.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача суми, в яку позивач оцінив свої збитки внаслідок невиконання Договору.

За приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з положеннями ЦК України:

- за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046);

- договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша статті 1047);

- позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частини перша і третя статті 1049);

- позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (стаття 1051).

У прийнятті оскаржуваних рішення та постанови попередні судові інстанції виходили, насамперед, з недоведеності виконання Підприємцем зобов'язання за Договором щодо передачі Товариству грошових коштів або посівного матеріалу, яку (передачу) Товариство заперечувало.

Однак відповідний висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та належному з'ясуванні обставин справи з урахуванням такого.

Як неодноразово зазначалося у постановах Верховного Суду України (зокрема, від 18.09.2013 зі справи № 6-63цс13, від 24.02.2016 зі справи № 6-50цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Даний висновок Верховного Суду України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин (частина третя статті 82, частина перша статті 11128 ГПК України).

Крім того, суди попередніх інстанцій у вирішенні спору не надали належної оцінки як доказові зі справи згаданому ними ж листу Товариства від 04.03.2016 № 41, яким останнє, як зазначалося, підтвердило наявність заборгованості за Договором. Суди у розгляді справи поклалися лише на твердження відповідача про помилковість підписання ним цього листа, не перевіривши, чи дійсно мала місце відповідна помилка, чим це підтверджується, і, якщо мала, то з яких причин. Також поза увагою судів залишилося в зв'язку з цим і положення частини першої статті 35 ГПК України про те, що обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Не перевірено та не оцінено судовими інстанціями й наявності чи відсутності обставин, пов'язаних з оспорюванням Договору Товариством (як позичальником) на підставі, визначеній абзацом першим частини першої згаданої статті 1051 ЦК України.

Отже, попередні судові інстанції, не з'ясувавши належним чином обставин, що входили до предмета доказування в даній справі, припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Тому у Вищого господарського суду України відсутні й підстави для висновку про правильність застосування названими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, в тому числі Господарського кодексу України і ЦК України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням наведеного та відповідно до пункту 3 статті 1119 і частини першої статті 11110 ГПК України оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін і поданим ними, а за необхідності й додатково одержаним доказам належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону. За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у ній.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Запорізької області від 17.01.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.04.2017 зі справи № 908/2910/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Палій

Суддя В. Студенець