КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р. Справа№ 911/722/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю секретаря судового засідання - Шмиговської А.М.

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" на рішення господарського суду Київської області від 11.05.2017 р.

у справі №911/722/17 (суддя Чонгова С.І.)

за позовом Приватного підприємства "СКІФ-ОЛ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 11.05.2017 по справі № 911/722/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Біогазенерго» на користь ПП «СКІФ-ОЛ» 82 761, 00 грн основного боргу, 6124,85 грн 3% річних, 42 040,12 грн інфляційних втрат, а також 1963,89 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ "Біогазенерго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення вимог та в цій частині прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 порушено апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Алданова С.О., судді: Зубець Л.П., Ткаченка Б.О.

У зв'язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.08.2017, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Алданова С.О., судді: Зубець Л.П., Мартюк А.І., вказана судова колегія ухвалою від 07.08.2017 прийняла апеляційну скаргу до свого провадження.

Представники сторін в судове засідання 07.08.2017 не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення ухвали суду від 26.06.2017. Клопотань та заяв до початку судового розгляду від сторін не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання учасниками апеляційного провадження не повідомлялось.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідача, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши доводи апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 03.03.2014 між позивачем (далі - постачальник) та відповідачем (далі - покупець) укладено договір поставки №28, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця оливи, мастила та технічні рідини (далі - товар), а покупець прийняти й оплатити його в порядку та на умовах визначених вказаним договором (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.3 договору, найменування, асортимент, загальна кількість, та вартість товару, що є предметом поставки визначаються у рахунках-фактури, витратних накладних та специфікаціях, які додаються до договору і є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 3.3.2 договору, оплата за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника за наступними умовами:

Передоплата у розмірі 50% від загальної вартості товару, яка зазначена в рахунку-фактурі.

Остаточний розрахунок проводиться шляхом перерахунку наступних 50% від загальної вартості товару, згідно умов, які зазначені в специфікації.

Сторонами договору в специфікації № 1, яка є невід'ємною його частиною, узгоджено загальну суму поставки товару та строки його оплати.

У відповідності до наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку позивача, відповідачем 06.03.2014 внесено попередню плату за товар в сумі 106 761,00 грн. Позивачем здійснено поставку товару на загальну суму 213 522,00 грн.

Відповідач свої зобов'язання за договором в частині повної оплати вартості поставленого товару належним чином не виконав, а саме розрахувався за отриманий товар частково, внаслідок чого за останнім рахується заборгованість.

Предметом позову у даній справі є вимога ПП «СКІФ-ОЛ» про стягнення з ТОВ «Біогазенерго» 154 413,45 грн, в т.ч. основної заборгованості 82 761,00 грн; 3% річних за період з 01.11.2014 по 09.03.2017 в сумі 6124,85 грн; пеня за період з 01.11.2014 по 01.05.2015 в сумі 10 676,10 грн; інфляційних за період з 01.11.2014 по 09.03.2017 в сумі 54 851,50 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Цивільні зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, між сторонами була підписана специфікація №1 від 05.03.2014, відповідно до якої загальна вартість складає 213 522,00 грн.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №188 від 04.03.2014, який з урахуванням умов договору щодо 50% передплати був оплачений відповідачем 06.03.2014 в сумі 106 761,00 грн (згідно виписки банку по особовому рахунку позивача від 06.03.2014 - а.с. 25).

На виконання умов договору 19.03.2014 позивачем здійснено поставку товару в сумі 213 522,00 грн, який отриманий згідно довіреності № 13 від 18.03.2014 уповноваженою особою відповідача. Крім того, факт поставки та отримання відповідачем товару підтверджується видатковою накладною №202 від 19.03.2014 та товарно-транспортною накладною №Р202 від 19.03.2014 (а.с.18-19), які підписані, зокрема, відповідачем та скріплені його печаткою без будь-яких зауважень та заперечень.

Обставини щодо підписання та скріплення печатками вищенаведених накладних ТОВ "Біогазенерго" не заперечуються та належними доказами в розумінні ст. ст. 34, 36 ГПК України не спростовано.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що видаткова накладна та товарно-транспортна накладна відповідають умовам укладеного договору, мають всі необхідні реквізити та дозволяють достовірно ідентифікувати відповідача як особу, що отримала товар за вказаними накладними, встановити факт поставки, її обсяг та ціну.

Дослідження наявних в матеріалах справи доказів дає підстави для висновку, що підписання покупцем вищенаведених накладних, які в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним обліковим документом, і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 цього Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин. А відтак, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Аналогічна правова позиція щодо підстав виникнення обов'язку з проведення розрахунку за відпущений товар міститься у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі № 3-77гс15.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи містять виписки з особового рахунку позивача, з яких вбачається факт часткової оплати відповідачем вартості поставленого товару (30.01.2015 оплата за оливу турбінну згідно договору № 28 від 03.03.2014 - а.с. 26), зокрема, після його отримання.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, від імені якої він укладений, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Зі змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-59гс14.

Отже, здійснивши часткову оплату поставленого позивачем товару, відповідач фактично схвалив та підтвердив отримання товару за видатковою накладною. Наведене є окремою підставою для висновку щодо виникнення у відповідача обов'язку з проведення розрахунку за відпущений товар.

Поряд з цим, апелянт заперечуючи проти задоволення позову вказував на те, що оскільки позивачем не надано доказів виконання свого обов'язку, визначеного п. 2.1.3 договору, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором.

Проте, такі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги як підстава для скасування оскарженого судового рішення, виходячи з наступного.

Так, в п. 2.1.3 договору сторони узгодили те, що постачальник зобов'язується забезпечити відпуск товару разом з необхідними законодавством України документами, а саме рахунком-фактурою, видатковою накладною, податковою накладною, специфікацією, якісним посвідченням та санітарно-гігієнічним висновком.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у відповідь на претензію № 34 від 19.12.2016 щодо оплати вартості отриманого товару листом № 1002/17-6 від 10.02.2017 повідомив позивача про необхідність надання йому документів, що підтверджують повне і належне виконання ПП "СКІФ-ОЛ" договору поставки на суму 414 960 грн, оскільки з даних бухгалтерського обліку відповідача не вбачається відповідна заборгованість.

Разом з цим, вказаний лист не містить чіткого посилання на перелік документів, визначений умовами п. 2.1.3 договору, зокрема, щодо якісного посвідчення та санітарно-гігієнічного висновку на товар. Строк надання документів також не визначений.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки доказів повернення відповідачем товару та відмови останнього від договору поставки матеріали справи не містять, ТОВ "Біогазенерго" не може бути звільнене від виконання обов'язку щодо повної оплати отриманого товару.

Крім того, апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до п. 4.7 договору у разі якщо поставлений товар не відповідатиме узгодженим вимогам (або являтиме собою брак з причин щодо якості), буде повернутий постачальнику та покупець може одержати, на свій вибір, безкоштовну заміну товару або повернення відповідної суми.

Постачальник, за умовами п. 4.8 договору, зобов'язаний провести заміну неякісного товару на якісний не пізніше 20 календарних днів з дати отримання повідомлення від покупця.

З моменту отримання покупцем товару до останнього переходить право власності на товар, а також ризик його випадкового знищення чи пошкодження. До отримання товару покупцем вказані ризики несе постачальник (п. 4.4 договору).

Доказів звернення відповідача з вимогою про заміну неналежної якості товару, або вимогою повернення коштів, сплачених в якості попередньої оплати, відповідачем в порядку ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України не надано.

Разом з цим, як вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем надано висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 22.01.2013, про те, що товар, який був предметом договору поставки, відповідає встановленим критеріям, вказаний висновок діє до 21.01.2016.

Місцевим господарським судом на підставі матеріалів справи вірно встановлено, що в п.3 специфікації № 1 сторони узгодили строк оплати товару - передплата у розмірі 50% від загальної вартості товару, яка зазначена в рахунку-фактурі; остаточний розрахунок проводиться шляхом перерахунку наступних 50% від загальної вартості товару до 31.10.2014. Отже, строк оплати вартості отриманого відповідачем товару в розумінні ч. 1 ст. 530 ЦК України є таким, що настав.

У відповідності до банківської виписки з особового рахунку позивача, 30.01.2015 відповідачем здійснено оплату отриманого товару в сумі 6 000 грн: призначення платежу - оплата за оливу турбінну згідно договору № 28 від 03.03.2014.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2015 позивачем виставлений позивачу рахунок на оплату № 352 згідно умов договору поставки № 28 від 03.03.2014.

У відповідності до вказаного рахунку відповідачем внесено на банківський рахунок позивача 15.04.2015, 16.04.2015, 17.04.2015 кошти, всього в сумі 18 000 грн.

При цьому, як вказується позивачем в позові, оплата товару, яка здійснена відповідачем 15.04.2015, 16.04.2015 та 17.04.2015 здійснена останнім згідно рахунку №352 від 09.04.2015, проте враховуючи існування у відповідача заборгованості за поставку товару здійснену позивачем 19.03.2014, позивачем на підставі п. 5.5 договору не здійснювалась поставка товару згідно рахунку-фактури №352 від 09.04.2015, а кошти сплачені відповідачем були зараховані в якості погашення заборгованості за вже поставлений товар за умовами даного договору (тобто 19.03.2014).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд апеляційної інстанції, за результатами перевірки поданого позивачем розрахунку основної заборгованості, проведеного з урахуванням часткових проплат відповідача, а також з огляду на встановлення факта отримання відповідачем товару згідно умов договору і відсутності доказів його оплати в повному обсязі, дійшов висновку про обґрунтованість задоволення місцевим господарським судом позову в частині стягнення 82 761,00 грн заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п.5.3 договору, у разі порушення терміну оплати вартості поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, але загалом не більше 5% від вартості поставленого товару.

Звертаючись з даним позовом позивачем з урахуванням вищенаведених умов договору заявлено до стягнення пеню за період з 01.11.2014 по 01.05.2015 в сумі 10 676,10 грн.

Разом з цим, відповідачем в порядку ст. 267 ЦК України до прийняття судом рішення подано заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на положення вищевикладених норм чинного законодавства, а також приймаючи до уваги звернення позивача з даним позовом 13.03.2017 (згідно штемпелю на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява), суд апеляційної інстанції, за відсутності обґрунтувань поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення пені на підставі приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 6124,85 грн 3% річних та 54 851,50 грн втрат від інфляції за період з 01.11.2014 по 09.03.2017.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений умовами договору строк обов'язку по оплаті вартості отриманого товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, то дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що річні нараховані позивачем в меншому розмірі ніж обраховано судом за вказаний період. А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі. Тобто в сумі 6 124,85 грн.

Щодо розміру нарахованих позивачем інфляційних, судова колегія, за результатами перевірки проведених позивачем розрахунків, встановила, що він заявлений позивачем у більшому розмірі, у зв'язку з цим висновки місцевого господарського суду про часткове задоволення позову в сумі 42 040,12 грн за визначений період є правомірними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2017 у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" на рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2017 у справі № 911/722/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.05.2017 у справі № 911/722/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/722/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк