ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2017 р. Справа № 914/114/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго м.Львів б/н від 14.04.2017 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2017р.

у справі № 914/114/17

за позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго м.Львів

до відповідача: державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області м.Львів

про стягнення заборгованості

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №56 від 19.07.2017 р.;

відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 28.04.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 28.03.2017 р. (суддя С.В.Іванчук) позов задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства Виробничо-сервісний центр у Львівській області на користь Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго 496374, 89 грн. основного боргу, 31 330, 93 грн. інфляційних втрат, 13 540, 83 грн. 3% річних та 8 118, 70 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване простроченням виконання зобовязання в частині оплати за теплову енергію в гарячій воді.

Позивачем подано апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що зарахування платіжних доручень, наданих відповідачем із призначенням платежу за теплове навантаження та за теплову енергію згідно виставлених рахунків, в яких позивачем зазначену пеню, є неправомірним. Крім цього, апелянт стверджує, що місцевим господарським судом неправомірно взято до уваги платіжне доручення відповідача №1111 від 29.05.2015 р. на суму 31 541, 58 грн., так як таке враховано у рішенні господарського суду Львівської області у справі №914/1921/15 від 26.08.2015 р.

Відповідачем подано відзив апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідач здійснював оплату виключно за теплове навантаження без сплати будь-яких штрафних санкцій, що підтверджує призначення платежів при оплаті «оплата за теплове навантаження та теплову енергію». Тому, суд першої інстанції правомірно встановив, що підприємством здійснено оплату саме за теплове навантаження та теплову енергію. Таким чином, позивач не вправі був зараховувати проведені відповідачем проплати за надані послуги, односторонньо змінюючи призначення платежу споживача в рахунок пені. Щодо неправомірності врахування платіжного доручення на суму 31 514, 58 грн., то згадка про таку ж суму у рішенні суду від 26.08.2015 р. у справі №914/1921/15 нічим не підтверджує тотожності оплат.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 01.01.2003р. між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (енергопостачальна організація) та державним підприємством управління по експлуатації адмінбудинків державної податкової адміністрації у Львівській області (споживач) укладено договір №5113/Р про постачання теплової енергії в гарячій воді.

Згідно п.п. 2.1, 6.3 вказаного договору, енергопостачальна організація бере на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобовязується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором. Теплова енергія постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року згідно графіка, затвердженого органами місцевої влади.

Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним періодом, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії.

18.07.2013р. між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (теплопостачальна організація) та державним підприємством «Виробничо-сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Львівській області» (споживач) укладено додаткову угоду до договору №5113/Р від 01.01.2003р., якою сторони у звязку із зміною назви Державного підприємства «управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Львівської області» на державне підприємство «Виробничо-сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Львівській області», яке є правонаступником прав та обовязків Державного підприємства «управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Львівської області» преамбулу договору виклали в наступній редакції: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», надалі теплопостачальна організація, з однієї сторони, та Державне підприємство «Виробничо-сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Львівській області», надалі споживач, з іншої сторони, надалі сторони, уклали даний договір про постачання теплової енергії в гарячій воді.

В подальшому, 01.04.2015р. між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (теплопостачальна організація) та державним підприємством «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» (споживач) укладено додаткову угоду до договору №5113/Р від 01.01.2003р., якою сторони виклали п.5.3. договору в наступній редакції: споживач, що має прилади обліку, щомісячно подає до теплопостачальної організації звіт про фактичне споживання теплової енергії. Дата зняття споживачем показів приладів обліку останнє число кожного місяця, подання звіту теплопостачальній організації не пізніше 1-го кожного місяця.

На виконання договірних зобовязань позивачем з травня 2015 року до листопада 2016 року надано послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується актом включення системи теплоспоживання, звітами щодо обсягів споживання теплової енергії та виставленими рахунками на оплату наданих послуг (копії долучені до матеріалів справи) на загальну суму 3 098 590, 75 грн., що визнається відповідачем у долученому контррозрахунку, який додано до відзиву.

Відповідач свої зобовязання щодо оплати на виконання умов укладеного договору здійснив частково, що підтверджується платіжними дорученнями із призначенням платежу за теплове навантаження та за теплову енергію згідно виставлених рахунків: №1111 від 29.05.2015р. на суму 31541,58грн., №1710 від 07.07.2015р. на суму 31540,00грн., №2013 від 31.07.2015р. на суму 31542,42грн., №2162 від 31.08.2015р. на суму 31540,42грн., №3370 від 18.11.2015р. на суму 177047,63грн., №530 від 26.11.2015р. на суму 150000,00грн., №919 від 25.12.2015р. на суму 608553,09грн., №918 від 25.12.2015р. на суму 36006,51грн., №547 від 01.03.2016р. на суму 368457,00грн., №548 від 01.03.2016р. на суму 31543,00грн., №604 від 12.03.2016р. на суму 10027,14грн., №737 від 01.04.2016р. на суму 63086,00грн., №835 від 13.04.2016р. на суму 348303,90грн., №998 від 04.05.2016р. на суму 36006,51грн., №283 від 31.05.2016р. на суму 36006,51грн., №552 від 26.07.2016р. на суму 43819,80грн., №734 від 29.08.2016р. на суму 40446,19грн., №120 від 30.09.2016р. на суму 40446,19грн., №796 від 31.10.2016р. на суму 40446,19грн., №797 від 31.10.2016р. на суму 70663,38грн., №892 від 30.11.2016р. на суму 40446,19грн., №929 від 30.11.2016р. на суму 334746,21грн., тобто на загальну суму 2602215грн. 86коп.

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно інформації у виставлених позивачем рахунках за теплову енергію, позивачем включено у виставлені рахунки пеню за судовими рішеннями від 09.04.2002р. у справі №4/888-27/116 та від 23.11.2005р. у справі №4/1934-15/315., які до матеріалів справи не долучені та не подано доказів в підтвердження наявної заборгованості на момент подання позову щодо виконання зазначених рішень.

Окрім цього, позивач заявляє, що оплачені відповідачем кошти частково було зараховано в оплату пені, яка зазначена у деяких рахунках на оплату, необгрунтовуючи підстави нарахування та не вказуючи періоди прострочення оплати та суми з яких проведено нарахування такої пені. Доказів в підтвердження даних обставин суду не подано.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що згідно платіжних доручень та банківських виписок, призначенням платежу при зазначених вище оплатах, визначено -оплата за теплове навантаження та за теплову енергію згідно рахунків.

Відтак, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем оплати проведені саме за теплове навантаження та теплову енергію. Таким чином, позивач не вправі зараховувати проведені відповідачем проплати за надані послуги односторонньо змінюючи призначення платежу споживача в рахунок погашення пені, враховуючи також і те, що зазначена позивачем пеня у рахунках будь-чим не підтверджена, період її нарахування і сума, на яку така нараховується, не зазначені. Враховуючи проведені позивачем нарахування та здійснені відповідачем проплати, у відповідача перед позивачем за період з травня 2015р. по листопад 2016р. виникла заборгованість за надані послуги з теплової енергії та теплового навантаження у сумі 496 374, 89 грн.

08.12.2016р. позивач на адресу відповідача надіслав претензію №1 від 08.12.2016р., в якій просив відповідача погасити заборгованість за послуги теплопостачання згідно розрахунку боргу, який додається до цієї претензії. Однак, дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення. Що стало підставою для звернення до суду.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до ст. 193, 265 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.ст.655, 692 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 496 374, 89 грн. за період з травня 2015р. по листопад 2016р.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних необхідно зазначити таке.

Згідно ст. ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Необхідно зазначити, що перевіривши проведені позивачем нарахування, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що позивач безпідставно провів нарахування без врахування усіх проплат проведених відповідачем, тому в перерахунку у межах періоду, визначеного позивачем, інфляційних втрат та 3% річних із суми грошового зобовязання з врахуванням здійснених відповідачем проплат, задоволенню підлягають 31330, 93 грн. інфляційних втрат та 13 540, 83 грн. 3% річних.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу також на таке.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, посилаючись на те, що платіжне доручення відповідача №1111 від 29.05.2015 р. на суму 31 541, 58 грн. враховано у рішенні господарського суду Львівської області у справі №914/1921/15 від 26.08.2015 р., позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження цього факту. При цьому, долучення до матеріалів справи зазначеного рішення, в якому на стор.4 йдеться лише про те, що заборгованість відповідача станом на 04.06.2015 р. становить 1 536 405, 10 грн. за період з січня 2015 року по квітень 2015 року, а також зазначення цієї суми у вказаному рішенні як часткову оплату без зазначення періоду, не може бути підтвердженням факту врахування платіжного доручення відповідача №1111 від 29.05.2015 р. на суму 31 541, 58 грн. за попередній період, який був предметом спору у попередній справі.

У разі наявності факту сплати відповідачем 31 541, 58 грн. згідно вищевказаного платіжного доручення та не зазначення конкретно про це у рішенні суду, позивачу необхідно було подати суду копії з матеріалів №914/1921/15, з яких би вбачалось зарахування 31 541, 58 грн., наприклад, копію позовної заяви з додатками та розрахунками, підставою якої, було зокрема платіжне доручення №1111 від 29.05.2015 р. на суму 31 541, 58 грн.

Щодо пояснень скаржника у судовому засіданні про необхідність суду витребувати вищевказану справу з архіву для дослідження доказів, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно ст. 33 ГПК України, обовязок доказування та подання доказів лежить на позивачу, суд не має права збирати докази.

Колегія суддів зазначає також таке.

Межі перегляду справи в апеляційному порядку визначаються ст.101 ГПК України, яка передбачає, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Зазначена норма передбачає повторний розгляд справи за наявними у справі і додатково поданими доказами, які є на час апеляційного перегляду справи, а не тими, які можуть зявитись у майбутньому.

Апеляційна інстанція, користуючись правами, наданими суду першої інстанції, як то передбачено статтею 99 ГПК України, перевіряє законність прийнятого судом першої інстанції рішення саме на момент його прийняття.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вправі досліджувати докази, які не були досліджені під час розгляду в суді першої інстанції. А відтак, покликання апелянта на те, що платіжне доручення відповідача №1111 від 29.05.2015 р. на суму 31 541, 58 грн. враховано у рішенні господарського суду Львівської області у справі №914/1921/15 від 26.08.2015 р., не може братися судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки про таке вперше згадується в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 28.03.2017 р. у справі

№ 914/114/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.08.2017 р.

ОСОБА_4 Матущак

Судді С.М. Бойко

ОСОБА_1