РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2017Справа №910/8660/17

За позовом Приватного підприємства "Акрілат - Хімконтракт"

до Публічного акціонерного товариства "Оболонь"

про стягнення 6037,99 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача: Жук Л.В. - представник за довіреністю б/н від 01.08.16

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 09.08.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного підприємства "Акрілат - Хімконтракт" до Публічного акціонерного товариства "Оболонь" про стягнення 6037,99 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки товару № 73 від 03.02.2014р. (надалі - Договір), Приватне підприємство "Акрілат - Хімконтракт" (надалі - Позивач) зобов'язався передати у власність Публічного акціонерного товариства "Оболонь" (надалі - Відповідач), а відповідач зобов'язався прийняти на своєму складі та оплатити товар. За доводами позивача, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за Договором щодо своєчасної оплати вартості товару, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 6 037,99 грн., з яких: 3 542,96 грн. - пені, 383,39 грн. - сума 3% річних, 2111, 64 грн. - інфляційне збільшення суми боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 порушено провадження у справі № 910/8660/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 19.07.2017.

18.07.2017 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ПрАТ "Оболонь".

18.07.2017 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з нарахуванням позивачем штрафних санкцій та повідомляє, що позивач неналежно виконував свої зобов'язання за спірним договором, а саме здійснював поставку товару з порушенням строків та не в повному обсязі.

Також, відповідач зазначає, що позивач робив грубі порушення у документації та затягував виправлення таких помилок.

18.07.2017 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю явки представника у судове засідання та клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до якого, відповідач вказує, що позивач здійснював поставку товару з порушенням строків. Також, відповідач звертає увагу, що відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі та просить суд зменшити розмір позовних вимог щодо нарахування пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 суд в порядку ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 09.08.2017.

У судове засідання, призначене на 09.08.2017, з'явилися представник позивача, який надав усні пояснення по суті спору та підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення 595, з якого вбачається, що ухвалу про відкладення розгляду справи отримав 27.07.2017.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка даного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

03 лютого 2014 року між Приватним підприємством "Акрілат-Хімконтракт" (надалі - постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Оболонь" (надалі - покупець, відповідач) був укладений договір на поставку товару № 73 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти на своєму складі та оплатити наступний товар: миючі та дезінфікуючі засоби, мастильні матеріали.

Згідно п. 2.1 договору ціна визначається на основі додаткових угод (додатків) до цього договору на кожну партію товару, які є його невід'ємною частиною.

У відповідності до п. 3.1 договору поставка товару здійснюється постачальником (за свій рахунок) на склад покупця на умовах DDP м. Київ, вул. Богатирська, 3, відповідно до ІНКОТЕРМС -2010.

Пунктами 3.8, 3.9 договору сторони обумовили, що датою поставки товару вважається вказана в товарно-транспортній накладній та/або видатковій накладній дата отримання товару покупцем, передача товару оформляється відповідними ТТН, товаросупровідними документами, податковими накладними, рахунками-фактурами, видатковими накладними.

Згідно п.5.2 договору (з урахуванням змін і доповнень внесених додатковою угодою № 5 до договору) покупець здійснює оплату товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 90 календарних днів з дати поставки товару, на підставі рахунків-фактур, видаткових накладних постачальника.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що усі розрахунки за договором проводяться у безготівковій формі.

Згідно п. 9.1 договору (з урахуванням змін і доповнень внесених додатковою угодою №4 до договору) термін дії цього договору встановлюється з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але у будь-якому разі до повного його виконання. У разі, якщо за місяць до кінця терміну дії договору жодна із сторін не заявить бажання розірвати даний договір, то термін дії договору продовжується на один рік.

Пунктом 9.2. договору встановлено, що закінчення строку дії цього договору не тягне за собою припинення зобов'язань, що виникли з цього договору протягом строку його дії, не звільняє сторони від необхідності належного їх виконання та від відповідальності за їхнє неналежне виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов вказаного договору, згідно видаткової накладної №76857 від 13.10.2016 та довіреності № 2198/1 від 12.10.2016 позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 43 231,20 грн., з кінцевим терміном оплати до 10.01.2017 року включно.

Проте, відповідач в порушення умов договору здійснював оплату товару з простроченням терміну оплати, а саме:

- 19.04.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 24.04.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 25.04.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 26.04.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 27.04.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 03.05.2017 у розмірі 5 000,00 грн.;

- 04.05.2017 у розмірі 4 000,00 грн.;

- 10.05.2017 у розмірі 4 231,20 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою із банківського рахунку ПП "Акрілат-Хімконтракт".

Таким чином, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором № 73 від 03.02.2014, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 383,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 2111, 64 грн. та пеню у розмірі 3 542,96 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

З огляду на вищенаведене та доведення факту прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором № 73 від 03.02.2014, вимоги позивача про стягнення з останнього 3% річних у розмірі 383,39 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2111, 64 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 542,96 грн., суд зазначає наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.6 договору у разі порушення строку оплати, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені) відповідно до умов пункту 6.6 договору та захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд перевіривши розрахунок пені, що був наданий позивачем у розмірі 3 542,96 грн., встановив його правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, а саме нарахованої позивачем пені у розмірі 3 542,96 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 3 ст.3, ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норм статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи норми статті 233 Господарського кодексу України суд враховує, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

У відповідності до ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд зазначає, що відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зменшувати розмір штрафних санкцій є не обов'язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Отже, як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Обгрунтовуючи клопотання про зменшення розміру пені, відповідач зазначив, що завершив 2014 рік зі збитком у розмірі майже 539 млн. грн. та вказує на те, що у 2015-2016 роках ситуація не покращилася у підтвердження чого надав суду копії Звітів про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2014 та 2015 роки, та зауважив, що знаходиться у тяжкому фінансовому становищі.

Також відповідач вказує на те, що у 2014 році відбулася фактична заборона експорту продукції відповідача на територію Російської Федерації, також продукцію відповідача було фактично усунуто з ринку продаж Республіки Білорусь в результаті проведення ліцензування імпортного пива з країн, що не є членами митного союзу, а також зазначає, що була втрачена значна частина ринку збуту на території України в результаті окупації частини території, що наразі є тимчасово непідконтрольною Україні.

Дослідивши клопотання відповідача, врахувавши строки оплати за поставлений товар та розмір визначений до стягнення пені, суд дійшов висновку, що у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій слід відмовити, оскільки розмір стягуваної пені не є надмірно великим порівняно з основною сумою заборгованості, яка існувала у відповідача станом на квітень 2017 року, а обставини на які посилається відповідач не є винятковими для зменшення її розміру.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за договором № 73 від 03.02.2014, а саме прострочив оплату поставленого товару, позовні вимоги ПП "Акрілат - Хімконтракт" про стягнення з останнього 3 % річних, інфляційних втрат та пені на загальну суму 6 0376,99 грн. підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Оболонь" (04655 м. Київ, вул. Богатирська, буд. 3, ідентифікаційний код 05391057) на користь Приватного підприємства "Акрілат-Хімконтракт" (04212 м. Київ, вул. Богатирська, 3-Г, ідентифікаційний код 24744461) 383 (триста вісімдесят три) грн. 39 коп. - 3 % річних, 2 111 (дві тисячі сто одинадцять) грн. 64 коп. - інфляційних втрат, 3 542 (три тисячі п'ятсот сорок дві) грн. 96 коп. - пені та 1 600 (одну тисячі шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.08.2017

Суддя Пукшин Л.Г.