ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа № 922/1297/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Істоміна О.А.

секретар судового засідання Бєлкіна О.М.

за участю представників сторін:

позивача не зявився

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ (вх. №2085 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 у справі № 922/1297/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка, Харківська область

про стягнення 86587,19 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом, в якому просило суд стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка, Харківська область на свою користь заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00007553 від 24.05.2013 у розмірі 6552,05 грн., збитки у розмірі 75828,42 грн., пеню у розмірі 323,12 грн., 3% річних у розмірі 410,89 грн., інфляційні витрати - 3472,71 грн., що разом становить 86587,19 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором про фінансовий лізинг №00007553 від 24.05.2013.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 по справі № 922/1297/17 (суддя Ольшанченко В.І.) в позові відмовлено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00007553 від 24.05.2013 у розмірі 6552,05 грн., пеню за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 323,12 грн., 3% річних за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 410,89 грн., інфляційні за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 3472,71 грн. та судовий збір в сумі 198,81 грн.

Позивач із даним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків в сумі 75828,42 грн. не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 по справі № 922/1297/17 в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача збитки в розмірі 75828,42 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне дослідження судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи. В іншій частині позивач просить залишити рішення без змін. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 клопотання позивача про відновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги задоволено. Апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.08.2017 о 10:30 год.

Відповідач в судове засідання 15.08.2017 не зявився, про причини незявлення суд не повідомив.

Ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 про прийняття апеляційної скарги позивача у даній справі до провадження була надіслана відповідачу за належною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 62458, Харківська обл., Харківський район, селище міського типу Покотилівка, ВУЛИЦЯ ФРУНЗЕ, будинок 18. Проте дана ухвала повернулась на адресу суду з відміткою органу поштового звязку: «адресат вибув».

За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який в межах пункту 3.9.1 постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначив, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, відповідач вважається судом апеляційної інстанції таким, що належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Також, відповідач не скористався своїм правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, а саме не надіслав суду апеляційної інстанції та скаржникові відзив на апеляційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

11.08.2017 на адресу суду апеляційної інстанції від уповноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ ОСОБА_1 за довіреністю № б/н від 12.01.2017 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки у матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для вирішення спору, а неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає апеляційному перегляду справи, тому справа розглядається без їх участі за наявними матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ (вх. №2085 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 у справі № 922/1297/17 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, 24.05.2013 між позивачем та відповідачем був укладений договір про фінансовий лізинг №00007553 (далі - Договір), за яким позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 І TSI, 2013 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZDX124168, двигун №CBZ985414 (далі - Обєкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти Обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі - План відшкодування), що становить невідємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 19164,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 5749,20 доларів США.

Згідно з преамбулою Додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" (далі Умови лізингу) ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із Договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до Контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі Об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

Відповідно до пункту 3.1. Умов лізингу предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті. Об'єкт лізингу був обраний у відповідності до специфікації Лізингоодержувача та в повній мірі відповідає вимогам Лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого Порше Лізинг Україна придбавало Об'єкт лізингу.

У пункті 4.1. Умов Лізингу сторони передбачили, що Лізингодавець зберігатиме за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об'єкт лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей Контракт та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

В пункті 6.1. Умов лізингу сторони домовилися про те, що для експлуатації Об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе:

- відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування;

- частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу);

- комісії;

- покриття витрат, пов'язаний з оплати та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт Об'єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або пов'язані з Контрактом).

Пунктом 6.3. Умов лізингу сторони визначили, що лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями українського комерційного банку (ПАТ "КБ Креді Агріколь"), чинним на дату виставлення рахунку.

За умовами пункту 6.5. Умов лізингу лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених Контрактом.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 до Договору про фінансовий лізинг № 00007553 від 24.05.2013 строк дії договору продовжено до 84 місяців, визначено лізинговий платіж еквівалент 261,92 дол. США, також складено та підписано сторонами новий Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), відповідно до якого Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США) банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Отже, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) відповідач зобовязався сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання за Договором належним чином, передав відповідачу, а відповідач прийняв у користування предмет лізингу, що підтверджується копією акту прийому-передачі від 26.06.2013 до Договору, підписаним без зауважень представниками сторін, а також продавцем - дилером та засвідченим відбитками печаток обох підприємств та продавця - дилера (том 1 аркуш справи 33).

На виконання пункту 6.5. Умов лізінгу позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на оплату лізингових платежів.

Матеріали справи свідчать про те, що в процесі виконання умов Договору відповідачем частково несплачений щомісячний лізинговий платіж за січень 2015 року на суму 1261,26 грн. згідно рахунку №00254889 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015, а також за лютий 2015 року на суму 5290,79 грн. згідно рахунку №00256807 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015.

Загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами за Договором становить 6552,05 грн.

Згідно з пунктом 6.17. Умов лізингу зобовязання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладаються на відповідача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги та/або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо відповідач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, позивач має право застосувати санкції за прострочення відповідно до п. 8 контракту.

Відповідно до пункту 8.3.2. Умов лізингу якщо Лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), Лізингодавець має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від Лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до пункту 12.6. Умов лізингу позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення обєкту лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Згідно з пунктом 12.9. Умов лізингу у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до п. 12 контракту, відмови відповідача придбати об'єкт лізингу, що передбачено пунктом 4.2, а також якщо позивач вимагає повернення об'єкту лізингу відповідно до інших положень контракту, відповідач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Відповідно до пункту 12.13. Умов лізингу у випадках, передбачених пунктами 12.6. та 12.12., контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Згідно з пунктом 13.1. Умов лізингу, якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити (повернути) об'єкт без попередньої згоди відповідача.

Пунктом 13.5. Умов лізингу сторони визначили, що відповідач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесені позивачем у зв'язку з вилученням (поверненням) обєкту лізингу, у тому числі витрати, повязані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги повязані з вилученням обєкта лізингу.

Відповідно до пункту 13.6. Умов лізингу якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, він матиме право на вилучення обєкту лізингу у відповідача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 12.6.13. Контракту передбачено, що за винятком обставин та/або в умовах форс-мажору, які на думку Лізингодавця (позивача), ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобов'язань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобов'язання за Договором, позивач має право в односторонньому порядку розірвати Договір та вимагати повернення об'єкту лізингу.

Відповідно до пункту 12.7. Контракту, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступним телефонним звязком. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Згідно з пунктом 12.13. Контракту договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

03.03.2015 позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору про фінансовий лізинг №00007553 від 24.05.2013, в якому вимагав повернути позивачу об'єкт лізингу впродовж 10 (десяти) робочих днів з дня отримання цього повідомлення, яке відповідач отримав 03.03.2015, про що свідчить підпис представника відповідача на ньому та печатка відповідача.

В матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем об'єкту лізингу, як і відсутні докази сплати відповідачем лізингових платежів за Договором.

Пунктом 6.18. Умов лізингу сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою позивача відповідно до пункту 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу.

Відповідно до пункту 8.2. Умов лізингу у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу (пункт 8.2.1.);

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (пункт 8.2.2.): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідності до контракту (пункт 8.2.3.).

В свою чергу пунктом 8.6. Умов лізингу встановлено, що будь-які збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обовязків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені контрактом штрафні санкції.

Предметом даного судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з відповідача:

- 6552,05 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за період січень лютий 2015 року за Договором;

- пені в сумі 323,12 грн., нарахованої позивачем на підставі пункту 8.2.1. Договору, в якому сторони передбачили відповідальність Лізингоодержувача у вигляді сплати пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу;

- інфляційних втрат в розмірі 3472,71 грн. та 3% річних в сумі 410,89 грн., нарахованих позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, у звязку з простроченням відповідачем виконання грошового зобовязання щодо сплати лізингових платежів;

- реальних збитків в розмірі 12700,00 грн. (витрат на оплату юридичних послуг в сумі 11100,00 грн. та витрат з відповідального зберігання обєкта лізингу в сумі 1600,00 грн.), які виникли у звязку з відновленням позивачем свого права, як власника обєкта лізингу;

- упущеної вигоди в сумі 63128,42 грн., яка базується на розрахунку різниці між ринковою вартістю Об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Обєкта лізингу, і котру позивач міг би отримати у випадку належного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором щодо повної оплати лізингових платежів.

Надаючи правову кваліфікацію зазначеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця майна, за умовами сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як досліджено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, відповідач не виконав зобов'язання з оплати спірних лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за Договором в сумі 6552,05 грн., у тому числі за січень 2015 року на суму 1261,26 грн. згідно рахунку №00254889 від 13.01.2015 та за лютий 2015 року на суму 5290,79 грн. згідно рахунку №00256807 від 02.02.2015,

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем зазначеної суми заборгованості, тому колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 6552,05 грн. основного боргу за Договором про фінансовий лізинг № 00007553 від 24.05.2013.

Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до пункту 12.13. Контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, Контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Господарським судом на підставі наявних у справі матеріалів обґрунтовано встановлено, що 03.03.2015 позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору про фінансовий лізинг №00007553 від 24.05.2013, в якому також вимагав повернути об'єкт лізингу впродовж 10 (десяти) робочих днів з дня отримання цього повідомлення. Дане повідомлення отримане відповідачем 03.03.2015.

Оскільки повідомлені позивачем факти відповідачем не спростовані, тому враховуючи визначене у Контракті право позивача на відмову від контракту у односторонньому порядку (пункти 8.3.2., 12.6.) та десятиденний строк з якого контракт вважається розірваним (пункт 12.13.), дотримання позивачем порядку повідомлення відповідача про таку відмову (пункт 12.7. Контракту), Договір про фінансовий лізинг від 24.05.2013 № 00007553 слід вважати розірваним з 13.03.2015 в позасудовому порядку, у звязку з відмовою позивача від вказаного Договору.

Докази повернення відповідачем об'єкту лізингу в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині першій статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

За змістом статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно частини першої статті 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями частини першої статті 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У пункті 8.2.1. Умов лізингу сторони передбачили, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача (лізінгоодержувача) застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

На підставі пункту 8.2.1. Умов лізингу позивач нарахував відповідачу пеню за період прострочення виконання за сплати лізингового платежу з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 323,12 грн. та заявив вимогу про їх стягнення.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Місцевим господарським судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів, що з урахуванням вимог статті 625 Цивільного кодексу України, надає право позивачу нараховувати інфляційні та річні за таке прострочення.

Позивачем за прострочення виконання відповідачем зобовязання нараховано 3% річних за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 410,89 грн. та інфляційні втрати за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 3472,71 грн.

Перевіривши правильність та правомірність нарахування позивачем пені за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 323,12 грн., 3% річних за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 410,89 грн. та інфляційних втрат за період з 16.01.2015 по 15.03.2017 в сумі 3472,71 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині.

Що стосується звернених до відповідача позовних вимог про стягнення реальних збитків в сумі 11100,00 грн., які складаються з понесених позивачем витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Заявник апеляційної скарги, в обґрунтування вимог як позовної заяви так і апеляційної скарги посилається на те, що, враховуючи протиправну поведінку відповідача, його явне небажання виконувати умови договору, неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором, він був змушений звернутись до спеціалізованих організації, а саме: до спеціалізованої організації ТОВ "Магнуссон" та ТОВ "Юридична фірма Вернер" (договір про надання юридично послуг від 20.04.2012 та договір про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010) з метою забезпечення останніми юридичного супроводу щодо представництва інтересів позивача. Позивач вказує, що за надані ТОВ "Магнуссон" юридичні послуги він сплатив 5100,00 грн., а за послуги надані ТОВ "Юридична фірма Вернер" - 6000,00 грн., які відтак вважає своїми збитками.

Однак колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи заявника апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно положень статті 224 Господарського кодексу України та статті 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно частини другої статті 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обовязковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Однак при цьому, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про фінансовий лізинг.

Отже, отримання позивачем послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва його інтересів в суді не є обовязковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у звязку із порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків у розмірі 11100,00 грн. є безпідставною, необґрунтованою, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в її задоволенні.

Суд першої інстанції вмотивовуючи висновок про відмову в позові в цій частині також обґрунтовано послався на те, що ця сума складається з витрат та податку на додану вартість, але податки вважатися збитками не можуть.

Крім того, позивач на підтвердження свої вимог щодо стягнення з відповідача збитків в сумі 1600,00 грн. (з урахуванням ПДВ), які він поніс в якості витрат на оплату послуг відповідального зберігання спірного Обєкту лізингу, надав до матеріалів справи укладений між ним та ТОВ "Автосоюз" Договір відповідального зберігання від 01.09.2014, відповідні платіжні доручення про сплату вартості послуг зі зберігання Обєкта лізингу та рахунки на оплату послуг з відповідального зберігання (том 1 аркуші справи 52-69).

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог стягнення з відповідача збитків в сумі 1600,00 грн., понесених позивачем в якості витрат на оплату послуг відповідального зберігання, оскільки зміст статті 322 Цивільного кодексу України встановлює обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна.

До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Встановленими по справі фактичними обставинами підтверджується, що Обєкт лізингу - транспортний засіб типу: VW CaddyGP Kasten 1.2 І TSI, 2013 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZDX124168, двигун №CBZ985414 не вибув із власності позивача, як лізингодавця.

Зі змісту Договору про фінансовий лізинг № 00007553 від 24.05.2013 також не вбачається, що відповідач зобовязаний здійснювати оплату послуг зі зберігання (стоянки) зазначеного автомобіля.

Відтак, витрати зі зберігання (стоянки) автомобіля є витратами, які несе власник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з утримання свого майна, в звязку з чим ці витрати не можуть розглядатись в контексті збитків, спричинених неналежним виконанням лізингоодержувачем грошових зобовязань.

Колегія суддів наголошує на тому, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Однак позивачем не доведено, що протиправна поведінка відповідача стала наслідком завдання збитків позивачу у вигляді оплати послуг по зберіганню транспортного засобу.

Також позивач у позовні заяві та своїй апеляційній скарзі зазначає, що в результаті порушення відповідачем своїх договірних зобовязань та припинення Договору про фінансовий лізинг йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 63128,42 грн., які дорівнюють різниці між ринковою вартістю та сумою несплачених платежів на момент продажу Обєкту лізингу, а тому заявив вимогу про їх стягнення на підставі пункту 12.9. Загальних умов та статті 22 Цивільного кодексу України.

Розглянувши позов в цій частині суд першої інстанції визначився, що зазначена вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 63128,42 грн. також задоволенню не підлягає.

З даним висновком місцевого господарського суду повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції. Наведені позивачем доводи в обґрунтування апеляційної скарги щодо неповного зясування судом першої інстанції фактичних обставин спору в цій частині та неправильне застосування судом норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, зважаючи на нижченаведене.

Згідно пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до приписів статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до частини пятої статті 225 Господарського кодексу України сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

У пункті 12.9. Загальних умов лізингу, що є невід'ємним додатком до Договору фінансового лізингу, сторони Договору передбачили, що у разі дострокового розірвання договору, а також якщо лізингодавець вимагає повернення обєкта лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю обєкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу обєкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до договору. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована Лізингодавцю Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його Лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання Контракту.

Втім, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку різниці між вартістю обєкта лізингу (тобто сумою грошових коштів, що були фактично отримані позивачем в результаті продажу предмета лізингу) та лізинговими платежами, що залишились. Вказаний розмір упущеної вигоди позивач підтверджує рахунком-фактурою №00302738 від 24.07.2016, предявленим на оплату ТОВ "Постман".

Однак, ані самого рахунку-фактури №00302738 від 24.07.2016, ані доказів направлення його відповідачеві матеріали справи не містять і позивачем в підтвердження його вимог судам першої та апеляційної інстанції не надані.

Таким чином, позивачем не доведено і розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених ним як різниця між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу Об'єкту лізингу (пункт 12.9 Контракту), оскільки в матеріалах справи відсутній розрахунок Лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування).

Враховуючи те, що позивачем не надано судам доказів вручення відповідачу рахунку-фактури №00302738 від 24.07.2016, тому колегія суддів вважає не підтвердженим факт доведення до відома відповідача необхідності сплати вказаних коштів.

Також колегія суддів вважає, що розрахунок позивачем упущеної вигоди виходячи з розміру Лізингових платежів, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) є теоретичним (умовним), побудованим на можливих очікуваннях отримання певного прибутку (доходу) та не підтверджений відповідними належними та допустимим доказами.

За змістом Договору для стягнення суми збитків, як упущеної вигоди в порядку пункту 12.9. Загальних умов, обов'язковим є проведення Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" продажу Об'єкту лізингу або професійної оцінки майна відповідно до чинного законодавства.

В той же час, Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не надавались докази проведення професійної оцінки транспортного засобу типу VW CaddyGP Kasten 1.2 І TSI, 2013 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZDX124168, двигун №CBZ985414, у визначеному законодавством порядку.

Обов'язкові умови для застосування до відповідача такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків позивачем не доведені, а тому правові підстави для стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у сумі 63128,42 грн. за даних обставин справи відсутні.

Водночас, колегія суддів враховує те, що в звязку із розірванням договору лізингу позивач не втратив права власності на обєкт лізингу, тобто має право розпоряджатися цим обєктом, в тому числі укладати щодо цього обєкту інші цивільно правові угоди з іншими особами, за якими має можливість отримати певний прибуток шляхом реалізації даного обєкта.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 75828,42 грн. збитків у повному обсязі.

Доводи заявника апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції по суті спору, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 по справі №922/1297/17 має бути залишене без змін.

Частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі, через що правові підстави для його скасування у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.06.2017 по справі №922/1297/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.