ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Справа № 903/818/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П.,
Яценко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2017
у справі№ 903/818/16
Господарського суду Волинської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 59270,95грн

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача: від відповідача:ОСОБА_6 (довіреність №01-14/08-2017від 14.08.2017) ОСОБА_7 (довіреність від 24.06.2015)

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Волинської області (суддя Шум М.С.) від 12.12.2016 у справі №903/818/16 в позові відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Огороднік К.М.., судді: Коломис В.В., Тимошенко О.М.) від 14.03.2017 Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.12.2016 у справі №903/818/16 скасовано; прийнято нове рішення; позов задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі ФОП ОСОБА_4.) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі ФОП ОСОБА_5.) 58482,64грн збитків, 1378,00грн судового збору за подання позовної заяви та 1515,80грн судового збору за подання апеляційної скарги; в решті позову відмовлено.

В касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційної інстанції, натомість залишити в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.22, 1166, 1192 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_5 заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

ФОП ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення з останнього понесених збитків у сумі 58482,64грн, які позивач сплатила ТОВ "Леоні Бортнетц - Системе УА ГМБХ" за пошкоджений товар, що підтверджується випискою за особовим рахунком, та 788,31грн три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на обставини пошкодження вантажу під час його перевезення, яке здійснювалось відповідачем.

Судами встановлено таке.

18.11.2011 між відповідачем, позивачем та ТОВ "Леоні Бортнетц - Системе УА ГМБХ" укладено договір транспортного експедирування №2011/05-18 від 18.05.2011.

24.06.2015 між позивачем (повіреним по договору) та відповідачем (довірителем по договору) укладений договір-доручення №24/06/15 про надання транспортно-експедиторських послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, згідно п.п.1.1. 1.4. якого відповідач (перевізник по договору п.1.3.) зобов'язався доставити довірений йому вантаж в пункт призначення та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі, а позивач (експедитор по договору п.1.3.) зобов'язався оплатити вартість послуг перевізника. Відповідно до п.2.3. вказаного договору, заявка є безумовним та невід'ємним додатком до цього договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування Вантажовідправника, Вантажоодержувача, Перевізника, Експедитора та їх уповноважених осіб, вид та найменування вантажу, розмір плати за надані транспортні послуги, пункти відправлення та доставки вантажу, тип та об'єм автофургона (причіпа, напівпричіпа), терміни подачі транспорту для завантаження, терміни доставки вантажу, окремі вказівки Експедитора, додаткові чи особливі умови перевезення, реєстраційні номери транспортних засобів (тягача, автофургона, причіпа, напівпричіпа).

Відповідно до пункту 3.1.8 договору-доручення №24/06/15 від 24.06.2015 відповідач зобов'язався забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття для перевезення і до моменту видачі його в пункті призначення вантажоотримувачу, зазначеному в товарно-транспортній накладній.

Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану повною або частковою втратою вантажу з моменту прийняття його для перевезення до моменту видачі вантажу вантажоотримувачу зазначеному в товарно-транспортній накладній (п.5.2.1. договору-доручення №24/06/15 від 24.06.2015).

20.04.2016 між позивачем та ТОВ "Леоні Бортнетц - Системе УА ГМБХ" укладено заявку-доручення на перевезення вантажу №1079/К, згідно якої вантаж "automotive", дата і час завантаження - 20.04.2016 о 16:00 год., реєстраційний номер транспортного засобу, що зобов'язувався здійснювати перевезення - НОМЕР_1, водій - ОСОБА_9.

20.04.2016 між позивачем та відповідачем укладено контракт-заявку №1079 на організацію міжнародних перевезень автомобільним транспортом, відповідно до графи 2 CMR №23284450/1, дата завантаження вантажу - 20.04.2016, дата отримання вантажу - 25.04.2016, отримувач - "ЛЕОНІ ВАЕРІНГ СИСТЕМС УА ГМБХ", с. Нежухів, вул. Леоні, 1.

Згідно графи 17 CMR №23284450/1 перевізником вантажу виступав відповідач по справі, реєстраційний номер транспортного засобу - НОМЕР_1.

25.04.2016 при розвантаженні автомобіля перевізника на складі Вантажоотримувача останнім було виявлено пошкодження ватажу, а саме - замокнення коробок з контактами 27 шпуль, що підтверджується відміткою графи 19 CMR №23284450/1, в зв'язку з чим ТОВ "Леоні Бортнетц - Системе УА ГМБХ" надіслало позивачу претензію №В-16/6328 від 25.04.2016 та дебет ноту від 17.05.2016 0.88.00.168.2016 щодо сплати витрат від пошкодження матеріалів на суму 2048,82 євро, сплата якої була підтверджена випискою за особовим рахунком та повідомленням про оплату №100619713 від 19.05.2016.

Станом на момент завантаження перевізником не було заявлено будь - яких зауважень до стану вантажу, як наслідок - у графі 18 CMR №23284450/1 відсутні відмітки щодо недоліків товару та його упакування.

Відмовляючи в позові, місцевий господарський суд зазначив, що в діях відповідача відсутні всі елементи складу правопорушення, оскільки позивач не вчиняв жодних дій для проведення експертизи на підставі п.п.13.6.-13.8., ч.6 наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, яким затверджено Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568), хоча стверджує про неналежну якість товару.

Апеляційний господарський суд, з такими висновками суду першої інстанції не погодився та частково задовольняючи позов, правомірно виходив з такого.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суд першої інстанції помилково не застосував до правовідносин сторін Конвенцію про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (далі Конвенція), до положень якої Україна приєдналася 01.08.2006 року, положення ст.ст.308, 314 Господарського кодексу України (далі ГК України), положень ст.924 ЦК України, які передбачають презумпцію вини перевізника, якщо ним не буде доведено, що пошкодження сталося не з його вини.

Відповідно до статті 308 ГК України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Згідно зі статтею 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до приписів Конвенції вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Згідно ч.1 ст.17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки, а згідно ч.2 цієї ж статті Конвенції, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його пошкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи в наслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Тягар доказування того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 ст.17, лежить на перевізнику (ч.1 ст.18 Конвенції), втім за оцінкою суду апеляційної інстанції відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на підстави для звільнення його від відповідальності за пошкодження вантажу.

Також апеляційним судом вірно зауважено, що судом першої інстанції не взято до уваги положень Контракт-заявки №1079 від 20.04.2016 року на організацію міжнародних перевезень автомобільним транспортом, укладеної між сторонами та відомостей CMR №23284450/1, копія якої наявна в матеріалах справи, згідно п.15 якої водій повинен прийняти вантаж по кількості та якості, проконтролювати завантаження та закріплення вантажу. У випадку будь-яких зауважень внести їх в CMR на місці завантаження, а у випадку відсутності відповідних відміток в CMR всі пошкодження вантажу і пов'язані з цим витрати покриваються за рахунок перевізника.

Апеляційним судом встановлено, що факт замокнення вантажу було зафіксовано у процесі його отримання ТОВ "Леоні Бортнетц - Системе УА ГМБХ", а станом на момент завантаження перевізником не було заявлено будь - яких зауважень до стану вантажу, як наслідок - у графі 18 CMR № 23284450/1 відсутні відмітки щодо недоліків товару та його упакування.

Судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги положення ч.2 ст.9 Конвенції, відповідно до якої якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані з моменту прийняття вантажу перевізником і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Згідно ч.2 ст.8 Конвенції, якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті а) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обґрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу упаковки. Ці застереження не мають обов'язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов'язаним і не зробив про це запис у вантажній накладній.

Посилаючись на положення Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення вказав про те, що вважаючи, що товар пошкоджений, позивач не вчиняв жодних дій для проведення експертизи.

Проте, згідно абзацу 2 вступної частини зазначених Правил, вони не регламентують перевезення небезпечних, великовагових, великогабаритних вантажів, пошти та перевезення вантажів у міжнародному сполученні, оскільки такі перевезення мають свої особливості, що стосуються виконання комплексу вимог при вантажно-розвантажувальних роботах, власне процесу перевезення та його документального оформлення, а також узгодження таких правил з відповідними компетентними установами.

Рішення суду першої інстанції також ґрунтується на Звіті про результати огляду вантажу від 25.04.2016 року та пояснень водія ОСОБА_9 від 26.04.2016 року.

За оцінкою апеляційного суду висновки, зазначені у Звіті ґрунтуються на припущеннях щодо ймовірних причин виникнення замокнення вантажу, без наявності будь-яких належних доказів, які б свідчили про відсутність вини перевізника; у свою чергу, письмові пояснення водія ОСОБА_9, надані в рамках виклику аварійного комісара, не підтверджуються жодними доказами, які б вказували на відсутність вини перевізника у питанні пошкодження вантажу та завданої шкоди, а містять лише формальні доводи та суб'єктивну думку водія транспортного засобу.

Згідно ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а відтак, зазначені вище докази відповідача розцінюються судом апеляційної інстанції критично.

В основу мотивувальної частини рішення суду першої інстанції також лягло посилання на ст.ст.614, 623 ЦК України та статті ГК України, якими встановлено, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх чотирьох елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

Суд апеляційної інстанції дійшов до вірного висновку, що в діях відповідача наявні усі чотири елементи складу правопорушення. Так, 1) факт порушення зобов'язання під час виконання договору - доручення №24/06/15 від 24.06.2015 (п.3.1.8.) та договору транспортного перевезення на підставі контракту-заявки №1079 від 20.04.2016 (п.15) підтверджується встановленими апеляційним судом обставинами на підставі оцінки належних та допустимих доказів по справі; 2) збитки завдані позивачу внаслідок сплати ним вартості пошкодженого вантажу на користь вантажовідправника на виконання договору транспортного експедирування №2011/05-18 від 18.05.2011 (п.5.7.) і контррозрахунку відповідачем суду не надано; 3) завдання відповідачем збитків позивачу знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання по договору транспортного перевезення на підставі контракту-заявки №1079 від 20.04.2016 (п.18), договору - доручення №24/06/15 від 24.06.2015 (п.5.2.1.), договору транспортного експедирування №2011/05-18 від 18.05.2011; 4) відповідач не спростував власної вини у пошкодженні вантажу після його прийняття до перевезення.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов ґрунтовного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують, а зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини і досліджені докази, що згідно з приписами ст.ст.1115, 1117 ГПК України перебуває поза процесуальними межами повноважень суду касаційної інстанції.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 903/818/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді І. Ходаківська

О. Яценко