РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017Справа №910/8787/17

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до 1. Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - по дов.

від відповідача 1: Соболєва С.М. - по дов.

від відповідача 2: Ільчук Н.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва до відповідачів 1. Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору.

Ухвалою від 31.05.2017р. порушено провадження по справі №910/8787/17 та призначено її розгляд на 26.06.2017р.

Представником позивача у судовому засіданні було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи. Представники відповідача проти задоволення вказаного клопотання заявника не заперечували. Клопотання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 було розглянуто та задоволено судом частково.

20.06.2017р. представником відповідача 1 через відділ діловодства суду було подано заперечення на позов.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 07.07.2017р.

Представником позивача 07.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено. Крім того, вказаним учасником судового процесу було подано клопотання про витребування доказів, розгляд якого судом було відкладено до наступного судового засідання.

У судовому засіданні 07.07.2017р. представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка судом прийнята з урахуванням наступного.

За приписами ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Одночасно, відповідно до п.3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 Господарського процесуального кодексу України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Подана представником позивача заява за своєю правовою природою є заявою про зміну предмету позову, відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, а отже, прийнята судом.

10.07.2017р. представником відповідача через відділ діловодства суду було подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 10.07.2017р. розгляд справи було відкладено на 17.07.2017р.

12.07.2017р. представником відповідача 1 було подано до канцелярії суду письмові пояснення по справі, а 17.07.2017р. вказаним учасником судового процесу було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, та додаткові пояснення по суті спору.

Представником позивача у судовому засіданні 17.07.2017р. було надано усні пояснення щодо раніше поданого клопотання про витребування доказів.

Представниками відповідачів 1 та 2 проти задоволення означеного клопотання було надано усні заперечення.

Розглянувши клопотання позивача, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

Представником відповідача 2 у судовому засіданні подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представниками сторін було подано спільне клопотання про продовження строків розгляду справи на 15 днів.

Відповідно до ст.69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення спільного клопотання учасників судового процесу про продовження строків розгляду справи.

В судовому засіданні у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.08.2017р.

Ухвалою від 17.07.2017р. строк розгляду справи було продовжено на 15 календарних днів.

20.07.2017р. представником відповідача 1 було подано через відділ діловодства суду письмові пояснення по справі.

Представником позивача 24.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

31.07.2017р. позивачем через канцелярію суду було подано додаткові пояснення по справі, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено. Одночасно, заявником також було подано клопотання про витребування доказів, в якому вказаний учасник судового процесу просив витребувати у відповідача 1 розрахунок заборгованості за кредитним договором №0 від 24.01.2008р. та за кредитним договором №0 від 02.07.2008р. з підтверджуючими документами, які зазначені у виписці з додатку №1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу №1 від 12.12.2011р.; рішення кредитного комітету Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про надання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 кредитних коштів у доларах США.

У судовому засіданні 01.08.2017р. представниками позивача означене клопотання було підтримано.

Вказане клопотання було залишено судом без задоволення з урахуванням наступного.

За приписами ст.38 Господарського кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Суд зауважує, що причинами неможливості самостійного отримання доказу особою, яка бере участь у справі, може бути відмова особи, в якої знаходиться доказ, надати цей доказ, законодавчо встановлена заборона передання певної інформації тощо. Особа, яка звертається з клопотанням про витребування доказу, повинна надати підтвердження того, що їй відмовлено в отриманні доказу, або відсутності відповіді на запит про отримання доказу. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 20.10.2010р. Вищого господарського суду України по справі №16/196-09.

Виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на невідповідність клопотання позивача приписам ст.38 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

У судовому засіданні 01.08.2017р. позивачем було надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представниками відповідачів 1 та 2 проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

З огляду на те, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 01.08.2017р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів 1 та 2, дослідивши всі представлені докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2008р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») (банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №0, відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн., у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами п.1.2 договору №0 від 24.01.2008р. надання кредиту здійснюється з 24.01.2008р.; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок НОМЕР_1 в АКБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно п.1.3.1, 1.3.2 договору №0 від 24.01.2008р. за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У п.2.1 вказаного правочину зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме нежиле приміщення загальною площею 265,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: місто Київ, вул.Федорова І., будинок 10, ринковою вартістю 2 272 500 грн., згідно договору іпотеки №13134 від 24.01.2008р.

Строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (п.9.5 договору №0 від 24.01.2008р.).

У додатку №1 до договору №0 від 24.01.2008р. сторонами було визначено графік погашення кредиту.

Як свідчать матеріали справи, Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 02.07.2008р. укладено додаткову угоду №1 до договору №0 від 24.01.2008р., в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008р., так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008р.

У вказаній додатковій угоді сторони домовились, що терміни у кредитному договорі використовуються у наступній редакції: база нарахування процентів - вся сума або частина кредитних коштів, наданих позичальнику за договором, на яку банк нараховує проценти за користування кредитом згідно умов договору; законодавство України - чинне законодавство України, в тому числі, нормативно-правові акти Національного банку України; комісія або комісії» - комісійна винагорода банку; кредитна лінія форма надання кредиту, яка передбачає надання кредиту позичальнику в майбутньому одним траншем або декількома траншами, але у будь-якому випадку в межах встановленого ліміту кредитної лінії та в межах встановленого строку (термінів кредитування),, як це встановлено цим договором. При цьому, по мірі повернення раніше наданих коштів (грантів) ліміт кредитної лінії поновлюється; ліміт кредитної лінії - гранично припустима сума заборгованості позичальника перед банком за загальною сумою виданих траншів у базовій валюті договору (без обліку процентів і комісій) в день подання заяви на отримання чергового траншу та/або в день зниження ліміту кредитної лінії згідно з умовами договору; національна валюта - національна валюта України; прострочена сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на дату повернення кредиту, встановлену п.1.2.2. договору та/або на дату, встановлену графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток №2 до договору) не повернена позичальником до банку. Прострочена сума основного: боргу в кожній із валют договору розраховується шляхом помноження пропорційної частки фактичної заборгованості за основним боргом в кожній з валют у загальному обсязі заборгованості за основним боргом на прострочену суму основного боргу. Для цього заборгованість за основним боргом в кожній із валют, загальна заборгованість за основним боргом та прострочена сума основного боргу перераховуються в базову валюту Договору (перерахування в базову валюту здійснюється шляхом помноження суми в валюті траншу на поточний курс гривні Національного банку України до такої валюти, та ділення на поточний курс гривні Національного банку України до базової валюти); прострочені комісії - комісії, при сплаті яких позичальником порушено передбачені договором терміни їх сплати; прострочені проценти - проценти за користування кредитом, що не сплачені у передбачені договором терміни їх погашення; строкова сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором і при поверненні банку або користуванні якою станом на певну дату позичальником не порушено терміни її погашення згідно умов договору; строкові комісії - комісії, при сплаті яких позичальником не порушено передбачені договором строкові проценти - проценти за користування кредитом, при сплаті яких не порушено передбачені договором терміни погашення таких процентів; транш - сума кредиту повністю або частка суми кредиту, що надається позичальнику в межах встановленого ліміту кредитної лінії під процентну ставку та на строк, що встановлені цим договором.

У п.2 додаткової угоди №1 від 02.07.2008р. погоджено внесення змін до п.1.1 договору №0 від 24.01.2008р., зокрема, викладено останній у наступній редакції: «Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена ним договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодили, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під базовою валютою за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого п.1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту.». Крім того, означеною додатковою угодою контрагентами також погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

12.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (фактор) було укладено договір факторингу №1, відповідно до п.1.1 якого клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно п.1.2 договору №1 від 12.12.2011р. обсяг (сума прав вимоги) станом на дату укладання цього договору визначений у додатку №1 до договору.

За умовами п.1.3 договору №1 від 12.12.2011р. винагорода фактора за фінансування клієнта відповідно до умов цього договору полягає у дисконтуванні суми боргу, що складають предмет прав вимоги. Винагорода вважається отриманою фактором у момент сплати фактором суми фінансування.

Сума фінансування визначається як сума цін відступлення прав вимоги за кожним первинним договором, зазначеним у додатку №1 до цього договору. Фактор здійснює перерахування суми фінансування одним платежем у безготівковій формі у дату відступлення на рахунок клієнта, зазначений в цьому договорі (п.п.2.1, 2.2 договору №1 від 12.12.2011р.).

За умовами п.3.1 вказаного договору права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання всіх зобов'язань за первинними договорами і договорами забезпечення.

Пунктом 3.2 договору №1 від 12.12.2011р. передбачено, що відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з додатком №2 до цього договору. Акт приймання-передачі прав вимоги складається сторонами виключно після одержання клієнтом суми фінансування.

Цей договір набуває чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п.10.1 договору №1 від 12.12.2011р.).

Вказаний договір з боку Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» підписано головою правління ОСОБА_8, а з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - директором ОСОБА_5 та скріплено печатками суб'єктів господарювання.

Як вбачається з представленого до матеріалів справи витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011р., за останнім клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 згідно договору №0 від 24.01.2008р. на суму 103 589,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно договору №0 від 02.07.2008р. на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). У вказаному додатку зазначено, що загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором) становить 454 500 грн.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011р. в частині передання права вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, заявник посилався на те, що вказаний правочин було укладено відповідачем 2 за відсутності відповідного дозволу на здійснення діяльності на ринку фінансових послуг. Одночасно, заявником зазначено, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки в останньому не зазначено суми грошової вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. Вказані обставини у сукупності, свідчать про те, що договір факторингу №1 від 12.12.2011р. в частині передання права вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 суперечить вимогам ст.ст.203, 215, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 2 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч.1 ст.227 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Пунктом 11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансовими вважаються, в тому числі, послуги факторингу.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України (п.4 ч.1, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Тобто, з системного аналізу наведених вище правових норм полягає, що фактором за договором факторингу може бути лише фінансова установа за наявності відповідної ліцензії.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, 08.12.2011р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (фактор за договором) Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, було видано свідоцтво ФК №300 про реєстрацію фінансової установи.

Згідно змісту додатку до вказаного свідоцтва фінансова установа має право здійснювати діяльність у сфері надання фінансових послуг факторингу.

Тобто, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що посилання заявника в якості обґрунтування позовних вимог на те, що відповідач 1 не є фінансовою установою, є безпідставними та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Щодо тверджень позивача про невідповідність умов договору факторингу №1 від 12.12.2011р. ст.ст. 1077, 1078 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, за приписами ч.1 ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події (ч.ч.1, 2 ст.1078 Цивільного кодексу України).

Як вказувалось вище, згідно п.1.2 договору №1 від 12.12.2011р. обсяг (сума прав вимоги) станом на дату укладання цього договору визначений у додатку №1 до договору.

З представленого до матеріалів справи витягу з додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011р. вбачається, що за останнім, клієнтом передано фактору, в тому числі, право вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 згідно договору №0 від 24.01.2008р. на суму 103 589,31 грн. (заборгованість по тілу кредиту), 107 744,07 грн. (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами) та згідно договору №0 від 02.07.2008р. на суму 45 955,63 доларів США (заборгованість по тілу кредиту) та 37171,07 доларів США (заборгованість по процентам за користування кредитними коштами). У вказаному додатку зазначено, що загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором) становить 454 500 грн. Вказаним спростовуються твердження позивача про те, що у спірному договорі не зазначено суми грошової вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, оскільки фактично додаток №1 до договору факторингу є його невід'ємною частиною.

Твердження заявника стосовно того, що фактично у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» станом на момент укладання спірного правочину не було наявним право вимоги до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 у вказаному вище розмірі, суд вважає такими, що спростовуються представленими до матеріалів справи документами. При цьому, судом враховано наступне.

За умовами п.1.1 кредитного договору №0 від 24.01.2008р. ліміт кредитної лінії дорівнює 454 500 грн., про що фактично і зазначено у додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011р. в графі «загальний розмір грошового зобов'язання за кредитним договором у валюті кредиту (сума за договором)».

Одночасно, судом враховано, що Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 02.07.2008р. було укладено додаткову угоду №1 до договору №0 від 24.01.2008р., в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008р., так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008р.

Доказів визнання недійсною у визначеному чинним законодавством України порядку означеної додаткової угоди матеріали справи не містять.

При цьому, судом прийнято до уваги, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/1831/17 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 02.07.2008р. до кредитного договору № 0 від 24.01.2008р.

Рішенням від 20.04.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1831/17 в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою від 27.06.2017р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 20.04.2017р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1831/17 було залишено без змін.

Отже, виходячи зі змісту додаткової угоди № 1 від 02.07.2008р. до кредитного договору №0 від 24.01.2008р. вбачається, що контрагентами було досягнуто згоди стосовно застосування, як номеру договору погодженого при укладанні №0 від 24.01.2008р., так і №0 від 02.07.2008р. При цьому, судом прийнято до уваги пояснення відповідача 1 стосовно того, що фактично номер договору 0 застосувався для облікування кредиту наданого в національній валюті України, а №0 - для кредиту в іноземній валюті, надання якого і було погоджено у додатковій угоді № 1 від 02.07.2008р.

Тобто, у даному випадку зазначення у додатку №1 до договору факторингу №1 від 12.12.2011р. про передання права вимоги до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за договорами №0 від 02.07.2008р. та №0 від 24.01.2008р. обумовлено домовленістю кредитора та боржника щодо застосування певних номерів правочину, а отже, ніяким чином не суперечить приписам ст.1079 Цивільного кодексу України.

Посилання заявника на те, що останнім було отримано від банку лише 103 859,31 грн. (тіло кредиту), за користування якими Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було нараховано відсотки в сумі 107 744,07 грн., суд вважає безпідставними з урахуванням наступного.

Господарським судом Харківської області розглядалась справа №5023/3088/11 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008р., укладеного між ним та відповідачем - Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»; скасування додатку № 1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням договору №0 від 02.07.2008р.; розірвання Додаткової угоди № 1 від 02.07.2008р. до кредитного договору № 0 від 24.01.2008р.; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008р., укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2011р. по справі №5023/3088/11 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011р. апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 було задоволено частково: рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року у справі № 5023/3088/11 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задоволено частково; розірвано кредитний договір №00 від 24.01.2008р. укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» було задоволено; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011р. скасовано, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011р. по справі №5023/3088/11 було залишено в силі.

Ухвалою від 26.12.2011р. Господарського суду Харківської області у задоволенні заяви Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року по справі №5023/3088/11 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року по справі № 5023/3088/11 залишено без змін.

Ухвалою від 03.02.2012р. Вищим господарським судом України Фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 повернуто заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10.11.2011р. у справі №5023/3088/11.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011р. по справі №5023/3088/11, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Наразі, суд зазначає, що у вказаному судовому акті встановлено, що банком було виконано зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору №00 від 24.01.2008р., а саме, видано позичальнику наступні транші: 20.02.2008р. - 50000,00 грн.; 11.03.2008р. - 75264,00 грн.; 11.04.2008р. - 10110,00 грн.; 04.07.2008р. - 25000,00 дол.США; 08.07.2008р. - 25000,00 дол.США.

Отже, твердження заявника, що отримання кредитних коштів від відповідача 1 лише на суму 103 859,31 грн. є юридично неспроможними, з огляду на встановлені судом в межах розгляду справи №5023/3088/11 факти.

У даному випадку, судом також було прийнято до уваги пояснення представника відповідача 1 стосовно того, що фактично у додатку №1 до договору факторингу зобов'язання позивача було визначено окремо в сумі, що обліковується в гривні, як право вимоги за договором №0 від 24.01.2008р., та в доларах США, як право вимоги за договором №0 від 02.07.2008р.

За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов висновку щодо доказової необгрунтованості та безпідставності посилань позивача, в якості підстави для визнання договору факторингу №1 від 12.12.2011р. недійсним, на ті обставини, що клієнтом було передано фактору право вимоги до боржника у розмірі, що не відповідає дійсній заборгованості Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Одночасно, представлений заявником до матеріалів справи звіт незалежного аудитора про фактичні результати завдання з виконання узгоджених процедур стосовно розрахунків за кредитним договором №00 від 24.01.2008р. з урахуванням додаткової угоди №1 від 02.07.2008р. до кредитного договору №00 від 24.01.2008р. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Євроаудит», ніяким чином не спростовує висновків суду стосовно юридичної неспроможності тверджень заявника щодо передання за спірним правочином права вимоги до боржника у розмірі, що не відповідає дійсній заборгованості Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

За таких обставин, за висновками суду, заявником не доведено належними та допустимими у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності обставин, з яким чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними.

До того ж, суд вважає, що посилання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на ухвалу від 26.07.2016р. Печерського районного суду міста Києва по справі №757/14693/16-к, в якій встановлено, що ОСОБА_6, якою з боку відповідача 1 підписано додаткову угоду №1 від 02.07.2008р. до договору №0 від 24.01.2008р., перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою, перебуваючи в службовому кабінеті, розташованому в приміщенні АКІБ «УкрСиббанк», діючи всупереч своїй посадовій інструкції начальника відділення категорії «А»/«Б», затвердженої начальником Другого Київського управління Київського регіонального департаменту АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_7, під час підписання додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 року внесла до банківського екземпляру додаткової угоди № 1, що є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості, а саме зазначила невірний номер рахунку в доларах США замість рахунку НОМЕР_2 вказала номер рахунку НОМЕР_3, що в подальшому унеможливило виконання боржником умов договору по поверненню кредитних коштів, такими, що ніяким чином не спростовують висновків суду щодо недоведення заявником наявності підстав для визнання договору факторингу №1 від 12.12.2011р. недійсним.

Таким чином, приймаючи до уваги все вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідачів 1. Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору факторингу №1 від 12.12.2011р.

Всі інші доводи, клопотання та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

04.08.2017 р.

Суддя О.М. Спичак