КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2017 р. Справа№ 910/8070/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Майданевича А.Г.

За участю представників:

від позивача: Сорока І.В. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Артемсіль»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017

у справі №910/8070/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Державного підприємства «Артемсіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс»

про стягнення 31 290 756,90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Артемсіль» (далі, позивач або ДП «Артемсіль») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» (далі, відповідач або ТОВ «ТЕК «Енерготранс») про стягнення 22 326 646,11 грн. основного боргу (авансу) та 8 964 110,79 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позов мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором №Е-15/04/19 від 15.04.2009 ДП «Артемсіль» розірвано вказаний договір в односторонньому порядку. На виконання умов Договору позивач перераховував відповідачу суми попередніх оплат, розмір яких за вирахуванням наданих відповідачем послуг складає 22 326 646,11 грн. Проте, суму попередньої оплати відповідачем після розірвання договору позивачу не повернуто.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 (суддя Ковтун С.А.) провадження у справі в частині стягнення 22 326 646,11 грн. боргу припинено, у задоволенні позову в частині стягнення 8 964 110,79 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами відмовлено.

Припиняючи провадження у справі в частині вимог про стягнення боргу, місцевий господарський суд послався на пункт 2 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України та виходив із того, що вимоги позивача у справі №910/25369/15 та вимоги у справі №910/8070/16 про стягнення 22 326 646,11 грн. заявлені з одних і тих же підстав. Суд вказав, що як у справі №910/25369/15, так і у справі №910/8070/16 вимогу про стягнення 22 326 646,11 грн. позивач обґрунтовує однаковими фактичними обставинами. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, господарський суд першої інстанції, виходячи із норм статті 536 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки розмір процентів не встановлено договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 (головуючий суддя Мальченко А.О., судді: Жук Г.А., Дикунська С.Я.) рішення місцевого господарського суду скасовано в частині припинення провадження, позов в цій частині задоволено, присуджено до стягнення з ТОВ «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» на користь ДП «Артемсіль» 22 326 646,11 грн. основного боргу та 309 718,52 грн. судового збору. В задоволенні решти позову відмовлено.

Постанову мотивовано тим, що у справі №910/25369/15 ДП «Артемсіль» зверталось до ТОВ «ТЕК «Енерготранс» із позовною вимогою про стягнення заборгованості на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, визначаючи правову природу цього боргу як майна, яке набуте без достатньої правової підстави, тобто підставою позову було позадоговірне зобов`язання. Водночас, звертаючись із позовом у цій справі, позивач визначив іншу підставу позову - повернення грошових коштів, сплачених у якості авансу за договором. Тому апеляційний господарський суд вказав, що висновок місцевого господарського суду про припинення провадження є безпідставним та, пославшись на норми статей 509, 525, 526, 530, 626, 629 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про вмотивованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 22 326 646,11 грн. коштів та наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

У свою чергу, апеляційний господарський суд погодився з рішенням місцевого господарського суду про відмову у позовній вимозі про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 в частині припинення провадження та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2016 у справі №910/8070/16 в цій частині скасовані. Справу №910/8070/16 в частині позовних вимог про стягнення 22 326 646,11 грн. передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. В решті рішення та постанову залишено без змін.

У вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що спір між сторонами щодо повернення грошових коштів, сплачених як аванс за договором, із зазначених позивачем у даному позові підстав судами не розглядався, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про безпідставність припинення провадження в цій частині місцевим господарським судом. При цьому, апеляційним господарським судом порушено частину 7 статті 106 Господарського процесуального кодексу України, за якою у випадку скасування апеляційною інстанцією ухвали про припинення провадження у справі справа передається на розгляд місцевого господарського суду. Місцевим господарським судом позовні вимоги ДП «Артемсіль» про стягнення з відповідача 22 326 646,11 грн. боргу у цій справі не розглядались по суті, тому не можна вважати постанову апеляційного господарського суду ухваленою за результатами апеляційного розгляду. Таким чином, рішення місцевого господарського суду в частині припинення провадження та постанова апеляційного господарського суду у справі №910/8070/16 в частині позовних вимог про стягнення 22 326 646,11 грн. боргу були скасовані. Водночас, касаційна інстанція погодилася із мотивацією висновків господарських судів попередніх інстанцій про відмову в частині стягнення 8 964 110,79 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами.

Отже, позовні вимоги після передачі справи на новий розгляд розглядаються у частині стягнення з відповідача суми основного боргу (авансу).

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/8070/16 (суддя Підченко Ю.О.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемсіль» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» судовий збір за перегляд у касаційній інстанції у розмірі 248 040,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості відповідача, а також не доведено обов'язку повернення суми авансу у розмірі 22 326 646,11 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Артемсіль» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/8070/16 скасувати частково, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача авансу в сумі 22 326 646,11 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» на користь Державного підприємства «Артемсіль» основний борг (аванс) в сумі 22 326 646,11 грн. та сплачені останнім суми судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що на виконання умов Договору №Е-15/04/19 від 15.04.2009 ним було перераховано відповідачу 22 326 646,11 грн. авансу в рахунок оплати послуг, що мали б бути надані ДП «Артемсіль» у майбутньому, однак, відповідач порушив умови договору та не надав позивачу послуг на сплачену суму авансу. Договір №Е-15/04/19 від 15.04.2009 було розірвано з 28.07.2015, але станом на сьогоднішній день відповідач, всупереч вимог статей 8, 509, 525, 526, частини 2 статті 570, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, суму авансу позивачу не повернув.

Скаржник зазначає, що згідно статті 570 Цивільного кодексу України сума передплати за своєю правовою природою не є завдатком, а фактично згідно пункту 3.1. Договору № 3-15/04/09 від 15.04.2009 сторони чітко домовились, що «клієнт для організації перевезення вантажів сплачує авансові платежі». На думку апелянта, оскільки як забезпечувальної функції, властивої завдатку, спірна сума не має, сторонами про це не обумовлено договором, до даних правовідносин підлягає застосуванню положення частини 2 статті 570 Цивільного кодексу України.

Також, скаржник, як на аналогію закону, послався у апеляційній скарзі на норми частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, яка закріплює право покупця вимагати, зокрема, повернення суми попередньої оплати у випадку якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав покупцю товар у встановлений строк.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства «Артемсіль» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 08.06.2017.

У судовому засіданні, призначеному на 08.06.2017, судом було оголошено перерву до 04.07.2017.

У зв'язку із перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 03.07.2017 №09-53/2464/17 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційну скаргу ДП «Артемсіль» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 прийнято апеляційну скаргу ДП «Артемсіль» до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Майданевич А.Г., розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 04.07.2017.

У судових засіданнях 04.07.2017 та 08.08.2017 судом оголошувались перерви, представниками сторін надавались пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судове засідання 10.08.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки був присутній у минулому судовому засіданні 08.08.2017.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача авансу в сумі 22 326 646,11 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» на користь Державного підприємства «Артемсіль» основний борг (аванс) в сумі 22 326 646,11 грн. та сплачені останнім суми судового збору.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 15.04.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиційна компанія «Енерготранс» (експедитор за договором) та Державним підприємством об'єднання «Артемсіль» (клієнт за договором) було укладено Договір № Є-15/04/19 (далі, Договір), відповідно до умов якого за плату та за рахунок клієнта експедитор зобов'язується організувати у відповідності до затвердженого плану перевірок вантажів клієнта виконання експедиторських послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, як у вагонах парка УЗ, так і у власному рухомому складі, які включають в себе:

- здійснення розрахунків з залізницями за перевезення вантажів клієнта (оплата залізничного тарифу, плата за користування вагонами, збір за подачу та прибирання вагонів, додаткові збори за інші послуги, які надаються залізницею та погоджені з клієнтом);

- організацію по заявці клієнта подачі під завантаження вагонів парку УЗ, власних вагонів;

- оплата збору за видачу довідок та телеграм по коду експедитора.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що за організацію перевезень вантажів, передбачених цим договором, клієнт виплачує експедитору винагороду в розмірі 2 % від вартості перевезень та інших транспортних послуг протягом 1-го банківського дня після здійснення перевезень на підставі рахунку експедитора. Якщо при здійсненні платежу клієнт не виділяє суму винагороди та не сплачує окремим платіжним дорученням, то експедитор залишає за собою право утримувати суму винагороди експедитора самостійно з авансових платежів клієнта та закривати виставлені рахунки в хронологічному порядку.

Згідно з пунктом 6.1. Договору він набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2009. У випадку відсутності заяв однієї із сторін про припинення чи зміну договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору відповідно до законодавства України.

У випадку порушення умов даного Договору винна сторона відшкодовує іншій стороні понесені нею збитки (пункт 4.2. Договору).

Сторонами неодноразово вносились зміни до Договору №Є-15/04/19 шляхом укладення додаткових угод до нього, зокрема, в частині вартості послуг експедитора, порядку внесення передплати та строку дії договору.

Так, відповідно до Додаткової угоди №139/3 від 01.06.2010 сторони дійшли згоди, що Договір №Є-15/04/19 від 15.04.2009 діє до 31.12.2020.

Згідно з Додатковою угодою №11/31 від 23.10.2013 сторони узгодили, що клієнт здійснює авансові платежі на суму вартості перевезень вантажів та інших послуг та витрати експедитора, які плануються на кожний наступний місяць надання послуг, виходячи з 25-ти добової вартості послуг.

На виконання умов укладеного Договору з урахуванням додаткових угод до нього позивач перерахував відповідачу суми попередніх оплат, які за вирахуванням наданих відповідачем послуг складають 22 326 646,11 грн. Зазначена обставина сторонами не заперечувалась.

Як зазначив позивач, з 01.04.2014 мало місце порушення умов Договору з боку відповідача, а саме: відповідачем не погоджувались додаткові плани перевезень продукції позивача у вагонах власності компаній України, які знаходяться в оперативному управлінні ДП «УТЛЦ». У результаті зазначених дій експедитора (відповідача) позивач не мав можливості проводити завантаження і відправлення продукції споживачам у вагонах ДП «УГЛЦ», так як без узгодження плану перевезень залізницею вагони до перевезення не приймались і знаходились в користуванні вантажовідправника з оплатою часу користування до моменту узгодження плану і прийняття до перевезення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі №910/11446/14 за позовом Державного підприємства «Артемсіль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕК «Енерготранс» про стягнення збитків в розмірі 9 551,40 грн., яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015, було встановлено факт неналежного виконання відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕК «Енерготранс») своїх зобов'язань за Договором №Є-15/04/19 від 15.04.2009.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 03.04.2014 вих. №27/11-01-21 щодо повернення передоплати за Договором №Є-15/04/19 від 15.04.2009, яка відповідачем виконана не була.

Листом від 15.07.2015 позивач заявив про свою відмову від Договору та направив відповідачу додаткову угоду про розірвання договору та акт звірки розрахунків, а також повторно заявив вимогу про повернення йому суми передоплати. Вказаний лист був отриманий відповідачем 28.07.2015.

Судом встановлено, що у 2015 році ДП «Артемсіль» зверталось до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «ТЕК «Енерготранс» про визнання Договору від 15.04.2009 №Е-15/04/19 розірваним та стягнення 22 340 178,31 грн., що набуті та утримуються відповідачем без достатньої правової підстави відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.12.2015 у справі №910/25369/15 ДП «Артемсіль» відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання договору від 15.04.2009 №Е-15/04/09-45 та стягнення 22 326 646,11 грн. з тих підстав, що вказаний правочин фактично на підставі статей 907, 935 Цивільного кодексу України вже розірваний з 28.07.2015, а грошові кошти перераховано позивачем у якості оплати послуг, обумовлених вищевказаним договором, тобто за наявності відповідної правової підстави і не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення, тому норми статті 1212 Цивільного кодексу України у цьому випадку не підлягають застосуванню.

З огляду на зазначене, оскільки Договір №Е-15/04/19 від 15.04.2009 було розірвано з 28.07.2015, а станом на сьогоднішній день суму попередньої оплати (авансу) у розмірі 22 326 646,11 грн. відповідачем позивачу не повернуто, ДП «Артемсіль» звернулось до суду із даним позовом про стягнення вказаної суми боргу на підставі статей 8, 509, 525, 526, частини 2 статті 570 та частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, норми статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини 1, 3 статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 907 Цивільного кодексу України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, зокрема, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до статті 935 Цивільного кодексу України клієнт або експедитор має право відмовитися від договору транспортного експедирування, попередивши про це другу сторону в розумний строк. Сторона, яка заявила про таку відмову, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки, завдані їй у зв'язку із розірванням договору.

Як встановлено судовими рішеннями у справі № 910-25369/15, з 28.07.2015 Договір №Є-15/04/19 був фактично розірваний позивачем на підставі статей 907, 935 Цивільного кодексу України у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕК «Енерготранс») своїх зобов'язань за ним.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів осіб/суб'єктів господарювання у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, серед яких, значиться такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або законний інтерес способом, який встановлений договором або законом.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Таким чином, позивач, який був клієнтом за договором транспортного експедирування, згідно вимог статті 935 Цивільного кодексу України, яка регулює спірні правовідносини, вправі вимагати у відповідача, який порушив умови Договору, саме відшкодування збитків у разі розірвання договору транспортного експедирування (у даному випадку збитки складають суму сплаченої попередньої оплати), зокрема, за наслідками односторонньої відмови, оскільки в такому випадку зобов'язання сторін в силу норм статті 653 Цивільного кодексу України припиняються.

Натомість, позов у даній справі про повернення грошових коштів, сплачених як аванс за договором, пред'явлено позивачем на підставі норм статей 8, 509, 525, 526, частини 2 статті 570, частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, а не норм статей, що регулюють таку міру відповідальності, як відшкодування збитків.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на норми частини 2 статті 570 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, є безпідставними, оскільки вони не зобов'язують відповідача вчиняти дії, визначені ДП «Артемсіль» у позовних вимогах, а саме, повертати суму попередньої оплати у випадку односторонньої відмови позивачем від договору.

Стаття 570 Цивільного кодексу України лише визначає поняття завдатку, але не має жодного відношення до правовідносин у спорі. Предмет позову визначений позивачем як аванс, сплата якого передбачена договором, укладеним між сторонами. Тобто, посилання в обґрунтування позовних вимог на зазначену статтю не створює юридичних наслідків для сторін.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, на яку також посилається скаржник в обгрунтування позову як на аналогію закону, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Колегія суддів зазначає, що аналогія у застосуванні способів захисту суб'єктивних цивільних прав та охоронюваних законом інтересів має допускатися лише тоді, коли певне право чи законний інтерес не можуть бути захищені будь-якими іншими способами захисту, передбаченими законами України.

Однак, у даному випадку правовідносини між сторонами виникли на підставі договору транспортного експедирування та підпадають під правове регулювання Глави 65 Цивільного кодексу України «Транспортне експедирування» (статті 929-935 Цивільного кодексу України) а, тому, в даному випадку, належним способом захисту є саме звернення позивача до відповідача із вимогою про відшкодування збитків, як це передбачено статтею 935 Цивільного кодексу України, а не на підставі норм статей, визначених ДП «Артемсіль» як підстава позову в даній справі.

Таким чином, заявлені позивачем у даній справі вимоги не спрямовані на захист його прав у спосіб, визначений чинним законодавством, а тому не можуть бути задоволені.

При цьому, суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві та апеляційній скарзі позивачем суду не надано.

Заяв про вихід суду за межі позовних вимог в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України або про зміну предмету позову відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача до суду першої інстанції не надходило.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Державного підприємства «Артемсіль» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Артемсіль» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/8070/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі №910/8070/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/8070/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.Г. Майданевич