Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" серпня 2017 р. Справа № 906/529/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представника позивача: Терлецький О.М.- керівник.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська франчайзингова компанія"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 26354,13 грн

Позивач подав до суду позов про стягнення з відповідача 34254,13 грн заборгованості по договору № 9-16 УФК комерційної концесії (франчайзинг) від 02.11.2016, з яких: 10000,00 грн сума основного боргу, 1633,70 грн пеня, 21900,00 грн 1% річних за користування грошовими коштами та 720,43 грн інфляційних нарахувань.

Ухвалою від 19.06.2017 господарський суд порушив провадження у справі та призначив засідання для її розгляду.

Ухвалою від 06.07.2017 господарський суд замінив неналежного відповідача - ФОП ОСОБА_3 на належного - ФОП ОСОБА_2, розгляд справи відклав.

До початку судового засідання до суду від позивача надійшла заява від 14.08.2017 вих. № АВС про збільшення позовних вимог до 106354,13 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог від 14.08.2017, згідно з якої позивач, по-перше, уточнив позовні вимоги в частині стягнення річних за користування грошовими коштами, зменшивши період нарахування відсотків по 28.03.2017, внаслідок чого їх заявлена сума склала 14000,00 грн; по-друге, позивачем було заявлено додаткову вимогу про стягнення на його користь 80000,00 грн штрафу, сплата якого передбачена за невиконання відповідачем умов договору № 9-16 УФК комерційної концесії (франчайзинг) від 02.11.2016 в частині реалізації Плану відкриття магазину "АВС Маркет", що стало наслідком направлення відповідачу повідомлення про одностороннє розірвання правочину; по-третє, позивачем наведено додаткове нормативне обґрунтування поданого позову.

Розглядаючи заяву позивача про збільшення позовних вимог від 14.08.2017, господарський суд вказує, що відповідно до приписів ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд зазначає, що під зменшенням/збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення/збільшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

В той же час, під зміною предмета позову слід розуміти зміну матеріально-правової вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтує свою вимогу до відповідача.

Проаналізувавши зміст поданої позивачем на розгляд суду заяви від 14.08.2017 господарський суд встановив, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідача 80000,00 грн штрафу за одностороннє розірвання позивачем договору № 9-16 УФК комерційної концесії (франчайзинг) від 02.11.2016, позивач не збільшує позовні вимоги, як вказано ним у заяві від 14.08.2017, а фактично змінює не тільки предмет, але й підставу позову, оскільки заявляє самостійну вимогу, ґрунтуючи свої доводи стосовно останньої на обставинах, які не входять в предмет дослідження за поданим позовом, а саме на факті невиконання відповідачем умов договору в частині реалізації Плану відкриття магазину "АВС Маркет", що потребує окремого дослідження додатково вказаних у поданій до суду заяві обставин.

Окрім того, при вирішенні питання про наявність підстав для прийняття до розгляду заяви від 14.08.2017 суд зважає і на те, що право позивача на зміну предмета чи підстави позову пов'язується саме з початком розгляду господарським судом справи по суті.

Як вбачається з протоколу засідання суду та ухвали господарського суду Житомирської області від 25.07.2017, винесених за результатами проведення даного засідання суду у справі № 906/529/17 (а. с. 77, 78), господарський суд перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі; суд досліджував докази, наявні в матеріалах справи, проте, у зв'язку з необхідністю витребування від позивача додаткових письмових пояснень щодо підстав стягнення з відповідача 10000,00 грн, розгляд справи було відкладено.

З огляду на викладене, враховуючи, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, позивач всупереч приписам ч. 4 ст. 22 ГПК України подав заяву від 14.08.2017, в якій містяться додаткові вимоги до відповідача, після переходу до розгляду справи по суті, що є недопустимим, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви позивача в частині прийняття до розгляду позовної вимоги про стягнення з відповідача 80000,00 грн штрафу.

В іншій частині заяви від 14.08.2017, а саме в частині зменшення позовної вимоги про стягнення з відповідача суми річних, господарський суд прийняв заяву позивача до розгляду, оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

За приписами ч. 3 ст. 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Таким чином, у зв'язку з прийняттям судом зміни (в бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога про стягнення суми річних за користування грошовими коштами позивача, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

З огляду на викладене, спір вирішується виходячи з нової суми позову, що складає 26354,13 грн, обрахованої наступним чином: 10000,00 грн сума основного боргу + 1633,70 грн сума пені + 14000,00 грн річних + 720,43 грн інфляційних втрат.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Ухвала господарського суду Житомирської області від 25.07.2017, яка була направлена відповідачу на адресу, вказану у позовній заяві, повернулася до суду 07.08.2017 з відміткою поштового відділення "за не запитом".

Враховуючи те, що явка представників сторін в засідання суду обов'язковою не визнавалась, надання письмового відзиву відповідно до вимог ст. 59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд вважає, що неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви, вимоги позивача до відповідача у даній справі ґрунтуються на укладеному між ними 02.11.2016 договорі № 9-16 УФК комерційної концесії (франчайзинг) (далі - договір, а. с. 9 - 14), за яким відповідач прийняв від позивача за визначену в додатку № 1 до договору (а. с. 15) винагороду (роялті) право користування комплексом належних позивачу прав інтелектуальної власності, комерційної інформації, з метою використання, застосування, впровадження у торгівельній діяльності, транспортування, надання пропозицій до продажу та іншого введення в господарський обіг відповідача товарів, надання послуг і виконання робіт з використанням торговельної марки "АВС МАРКЕТ", на строк дії даного договору, у відповідності до визначених цим договором вимог.

До об'єктів інтелектуальної власності, які надаються відповідачу позивачем, належать Торгівельна марка "АВС МАРКЕТ" та Система торгівлі позивача (п. 1.2 договору).

Користування вищевказаними правами має здійснюватися у приміщенні, розташованому за адресою: Житомирська обл., Олевський район, м. Олевськ, вул. Привокзальна (Ворошилова), будинок 8, загальною площею 74,8 кв.м., торговою площею 60,6 кв.м, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.05.2012, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Олевської міської ради від 18.04.2012 № 98 (п. 1.3 договору).

В Розділі 2 укладеного договору сторони погодили їх права та обов'язки по відношенню один до одного. Так, до відкриття приміщення позивач зобов'язаний був надати відповідачу один екземпляр Франчайзингового пакету з метою його використання відповідачем для ведення бізнесу.

Згідно з додатком № 2 до договору (а. с. 16) Розділ "Визначення термінів", франчайзинговий пакет це спеціально розроблений позивачем комплекс інструкцій, форм та іншої документації, що передається відповідачу для успішного ведення бізнесу.

Франчайзинговий пакет є власністю позивача та захищається правом інтелектуальної власності (пп. 2.1.1 договору).

В свою чергу, відповідач зобов'язався використовувати надані позивачем об'єкти інтелектуальної власності на виключних умовах, визначених договором та додатками до нього (пп. 2.4.1), зокрема, вести бізнес у приміщенні тільки під Торгівельною маркою з використанням Системи торгівлі позивача (ппп. 2.4.5.1), використовувати передану позивачем Систему торгівлі тільки для цілей ведення бізнесу (ппп. 2.4.7.4), забезпечувати необхідну кількість працівників відповідно до затвердженого та погодженого з позивачем штатного розкладу (ппп. 2.4.8.1), забезпечувати, щоб персонал відповідача був одягнутий у чисту та охайну спеціальну форму, котра встановлена позивачем у Франчайзинговому пакеті (ппп. 2.4.8.6), надавати позивачеві фінансові та інші звіти щодо ведення бізнесу за формами та періодичністю, наведеними у Франчайзинговому пакеті (ппп. 2.4.9.3) тощо.

Окрім того, ппп. 2.4.12.8. договору сторони визначили обов'язок відповідача своєчасно в повному обсязі та відповідно до цього договору виплачувати всі необхідні платежі позивачу.

Додатком № 1 до договору погоджено розмір винагороди позивача (далі - роялті) за користування комплексом належних позивачу прав інтелектуальної власності, комерційної інформації, який у відповідності до п. п. 1 - 3 вищевказаного додатку, починаючи з дати відкриття приміщення становить розмір 1 % від обсягу місячного товарообігу у приміщенні, проте в будь-якому випадку не менше як 2500,00 грн.

Сторони погодили, що відповідач сплачує роялті щомісячно до 05 числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідач здійснює передоплату роялті в сумі 10000,00 грн протягом 5 календарних днів з моменту укладення даного договору. Зазначена сума є передоплатою роялті за перші три календарних місяці незалежно від місячного товарообігу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує заявлені вимоги порушенням відповідачем п. 3 додатку № 1 до договору, вказуючи, що останній має прострочку в оплаті грошового зобов'язання на суму 10000,00 грн з 08.11.2016 (02.11.2016 (дата укладення договору) + 5 к.д.).

З матеріалів справи вбачається, що позивач тричі 29.03.2017, 03.05.2017 та 10.07.2017 звертався до відповідача з вимогою про погашення заборгованості на суму 10000,00 грн, однак остання буда залишення відповідачем без відповіді та задоволення (а. с. 17 - 19, 65, 66).

У зв'язку з вказаним, позивачем було додатково нараховано до стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України та п. 5.9 договору 720,43 грн інфляційних втрат (за грудень 2016 року - травень 2017 року), 1633,70 грн пені (за період з 08.11.2016 по 13.06.2017) та 14000,00 грн річних (за період з 08.11.2016 по 28.03.2017), сукупний розмір яких склав 16354,13 грн.

Суд встановив, що 14.08.2017 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору № 9-16 УФК комерційної концесії (франчайзинг) від 02.11.2016 та сплату штрафних санкцій (а. с. 94 - 96).

Як на підставу для одностороннього розірвання договору, позивач послався на невиконання відповідачем умов договору з Плану відкриття магазину "АВС МАРКЕТ". Вказав, що відповідач не отримав від позивача Франчайзинговий пакет, не звертався та не вимагав його передачі, строк передачі якого не визначено.

Натомість позивач вважає, що роялті у сумі 10000,00 грн за своєю правовою природою є завдатком, обов'язок сплати якого передбачений п. 3 додатку № 1 до договору у чітко визначені строки та є безумовним, тому підлягає стягненню в примусовому порядку із врахуванням договірних санкцій.

Оцінивши всі встановлені обставини справи в їх сукупності згідно поданих до справи доказів, господарський суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до укладеного між сторонами договору № 9-16 від 02.11.2016 останній за правовою природою є договором комерційної концесії, за яким одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг (ст. 1115 ЦК України).

За ч. 1 ст. 1120 ЦК України передбачено обов'язок правоволодільця передати користувачеві технічну та комерційну документацію і надати іншу інформацію, необхідну для здійснення прав, наданих йому за договором комерційної концесії, а також проінформувати користувача та його працівників з питань, пов'язаних із здійсненням цих прав.

Вказаному обов'язку слідує цілий ряд обов'язків користувача, визначених в ст. 1121 ЦК України, по використанню та збереженню якості товарів, що виробляються по договору комерційної концесії, чи послуг, що за ним надаються; збереженню секретів виробництва правоволодільця, іншої одержаної від нього конфіденційної інформації тощо.

Тобто обов'язку користувача по належному використанню об'єктів інтелектуальної власності, комерційного досвіду та ділової репутації правововолодільця кореспондує обов'язок правоволодільця по наданню стороні в користування комплексу належних йому прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Невиконання договору однією із сторін не дає підстави вимагати виконання його умов іншою стороною, якщо обов'язок про виконання якого заявлено вимогу є кореспондуючий.

Цивільний кодекс України розкриває поняття "кореспондуючого обов'язку сторони" через таке поняття як зустрічне виконання зобов'язання (ст. 538).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 538 ЦК України передбачено, що при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У відповідно до ст. 613 ЦК України прострочення кредитора має місце у разі не вчинення ним дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. В такому разі виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Як вбачається з умов договору № 9-16 від 02.11.2016, укладеного між сторонами, позивач зобов'язався до відкриття приміщення передати відповідачу один екземпляр Франчайзингового пакету з метою його використання для ведення бізнесу.

Саме за використання інформації, яка передається відповідачу для впровадження в бізнес, позивач мав отримати винагороду (роялті) у розмірах та в строки, обумовлені домовленістю сторін.

Натомість, як було встановлено судом в процесі розгляду справи, позивач свого обов'язку по передачі відповідачу екземпляру Франчайзингового пакету з метою використання його для ведення бізнесу, як-то передбачено в порядку п. 2.1.1. договору, не виконав. Вказав, що згідно з відомої йому інформації відкриття магазину відповідача за Системою торгівлі позивача не відбулось.

Звідси суд констатує відсутність обов'язку у відповідача по оплаті позивачу передбаченого п. 3 додатку № 1 до договору № 9-16 від 02.11.2016 платежу у розмірі 10000,00 грн, як передоплати роялті за перші три календарні місяці використання прав позивача, з тих підстав, що, по-перше, користування відповідачем об'єктами інтелектуального права власності, комерційної інформації позивача не відбулося через невиконанням ним обов'язку по передачі відповідачу Франчайзингового пакету; по-друге, за правовою природою заявлений позивачем до стягнення з відповідача платіж на суму 10000,00 грн не може вважатись платою по договору у вигляді роялті, оскільки згідно з пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 ПК України роялті визначені як будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), а, як вже було зазначено вище, позивач права користування об'єктами права інтелектуальної власності та комерційної інформації відповідачу не надав; по третє, наразі відсутні докази в підтвердження наміру сторін до початку реального виконання договору № 9-16 від 02.11.2016.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач, в порушення ст. 33, 34 ГПК України, належними та допустимими доказами в суді не довів наявність у відповідача обов'язку по оплаті на його користь 10000,00 грн боргу у вигляді роялті за відсутності доказів використання відповідачем в процесі ведення свого бізнесу комплексу належних позивачу прав.

Доводи позивача про те, що сплата передоплати по договору у розмірі 10000,00 грн є безумовною умовою виконання відповідачем пунктів договору № 9-16 від 02.11.2016, судом оцінюються критично, оскільки оплата має відбуватися за фактом виконання позивачем обов'язку по наданню відповідачу інформації, що є предметом договору франчайзингу, однак проводиться незалежно від місячного товарообігу за результатами її використання відповідачем у своїй діяльності.

Не вчинення позивачем дій по передачі відповідачу Франчайзингового пакету для використання у сфері ведення бізнесу, обов'язок вчинення яких передбачений договором та випливає із суті зобов'язання, унеможливлює виникнення зустрічного обов'язку у відповідача по вчиненню ним дій по оплаті винагороди позивачу до передачі йому права користування комплексом належних позивачу прав інтелектуальної власності, комерційної інформації у спосіб та в порядку, передбаченому умовами договору комерційної концесії від 02.11.2016.

Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення позову як в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн боргу, так і в частині похідних від даної суми заборгованості вимог.

У зв'язку з відмовою суду в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.08.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивач - рек з повід. (згідно з поданої заяви на поштову адресу: 43006, м. Луцьк, пров. Макарова, буд. 5)

3 - відповідачу - рек. з повід.