РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року Справа № 906/519/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Тимошенко О.М.

при секретарі Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився

відповідача: ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги №11-08 від 11 серпня 2017 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.17 року у справі №906/519/17 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про розірвання договору поставки, укладеного в усній формі від 29 листопада 2016 року та стягнення 16721,11 грн.

Судом роз'яснено представнику відповідача права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області (суддя Машевська О.П.) від 04 липня 2017 року у справі №906/519/17 частково задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - відповідач) про розірвання договору поставки, укладеного в усній формі від 29 листопада 2016 року та стягнення 16721,11 грн.. Присуджено до стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 16196,04 грн. основного боргу та 1549,76 грн. судового збору. Відмовлено в частині позову про розірвання Договору поставки, укладеного в усній формі від 29 листопада 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3. Відмовлено у стягненні 456,40 грн. суми інфляції, 68,67 грн. 3% річних з простроченої суми.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що відповідач свої зобов'язання перед позивачем в частині поставки товару на суму 16196,04 грн. не виконав. Позивач відмовився від передачі йому оплаченого товару, та вимагав повернення суми попередньої оплати, що відповідає приписам частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України. З урахуванням встановлених обставин спору, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 16196,04 грн. є доведеною та підлягає задоволенню у повному обсязі. З моменту отримання відповідачем 07 лютого 2017 року вимоги про повернення попередньої оплати, його зобов'язання з поставки товару позивачу - припинилося, а усний договір купівлі-продажу є розірваним в силу закону.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2017 року у справі №906/519/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими. Зокрема, апелянт зазначає, що між сторонами в усній формі була досягнута домовленість про передання оплаченої продукції частинами на вимогу позивача. Так, 30 листопада 2016 року позивач в усній формі попросив передати йому частину сплаченого товару, а саме поліетилен HT Samsung в кількості 600 кг., ціною без ПДВ 26,00 грн. за 1 кг., а також попросив безкоштовно надати зразки поліетилену HT Samsung, ціною без ПДВ 26,00 грн. за 1 кг, для тестування в процесі його виробництва. 01 грудня 2016 року відповідачем було надіслано позивачу 600 кг. поліетилену HT Samsung ціною без ПДВ 26,00 грн. за 1 кг., всього вартістю 15600 грн., а також безкоштовно надіслано зразки поліетилену HT Samsung, в кількості 70,67 кг., ціною без ПДВ 26,00 грн. за 1 кг., для тестування в процесі його виробництва. Після цього та до теперішнього часу до відповідача не поступало від позивача вимоги про передання йому поліетилену HT Samsung в кількості 400 кг., ціна без ПДВ 28,00 грн. за 1 кг., всього на суму без ПДВ 11200,00 грн. Фактично суд залишив поза увагою з'ясування обставин щодо строку, протягом якого відповідач повинен був надати оплачений товар позивачу, та прийшов до передчасного висновку про настання строку передачі товарів, та порушення відповідачем умов укладеного між ним та позивачем договору. Суд не звернув уваги, що претензія позивача від 24 січня 2017 року за вих. №1/24-01 не містить вимоги про здійснення передання товарів відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 663 Цивільного кодексу України. Окрім цього, позивачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено повернення відповідачу 275 кг. поліетилену HT Samsung, ціною без ПДВ 26,00 грн. за 1 кг., а також не підтверджено, що зазначена кількість товару була неналежної якості.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01 серпня 2017 року у справі №906/519/17 було прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача та призначено дату судового засідання на 16 серпня 2017 року.

09 серпня 2017 року від представника позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 09 серпня 2017 року до Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з проханням доручити проведення відеоконференції господарському суду Харківської області.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі №906/519/17 було вирішено провести судове засідання призначене на 16 серпня 2017 року об 10:00 год. в режимі відеоконференції проведення якої доручено господарському суду Харківської області.

Від позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що жодних усних домовленостей між продавцем та покупцем щодо передання оплаченої продукції частинами на вимогу позивача не було, і, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування такої домовленості.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 15 серпня 2017 року на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі №906/519/17 - Саврія В.А. у період з 14 серпня 2017 року по 11 вересня 2017 року включно та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Дужич С.П., суддя Тимошенко О.М..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року у справі №906/519/17 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, рішення місцевого господарського суду - частково скасувати.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з частинами 1, 2 статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною першою статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

З обставин справи та наявних у ній доказів, а саме рахунку-фактури №СФ-291116 від 29 листопада 2016 року вбачається, що у даному випадку сторони досягли домовленості про поставку товару поліетилену НТ Samsung в кількості 600 кг., ціна без ПДВ 26,00, сума без ПДВ 15600,00 грн. та поліетилену НТ Samsung в кількості 400 кг., ціна без ПДВ 28,00, сума без ПДВ 11200,00 грн., всього на суму 26800, 00 грн. та попередню оплату покупцем товару. При цьому, покупець фактично вчинив дії по виконанню умов договору, що підтверджується копією банківської виписки ПАТ "Укрсоцбанк" Новосалтівського відділення (МФО 300023) по особовому рахунку НОМЕР_3 про сплату коштів в сумі 26800,00 грн. з призначенням платежу "оплата за полімери згідно рахунку №291116 від 29 листопада 2016 року без ПДВ".

Таким чином, між сторонами укладено усний договір, який виконано з боку покупця.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Уклавши його у спрощеній формі, сторони набули низку прав та зобов'язань.

Зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певні дії (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження поставки товару.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення передбачено і статтями 525, 526 Цивільного кодексу України.

Питання відповідальності продавця та покупця у випадку попередньої оплати вартості товару врегульовано статтею 693 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У даному випадку строк передачі товару сторонами не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про стягнення заборгованості є передчасною.

Стосовно позовної вимоги про розірвання договору поставки від 29 листопада 2016 року укладеного в усній формі між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року №6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Як вбачається з позовної заяви, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 просив розірвати договір поставки посилаючись на частину 1 статті 665 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Однак, як зазначалась вище строк виконання зобов'язання не настав, оскільки матеріали справи не містять вимоги про передачу проданого товару.

В свою чергу, у відповідності до положень частин 1-5 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Оцінка порушення договору як істотного повинна здійснюватись судом відповідно до критерію, що встановлений абзацом другим частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, а саме істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, підставою для розірвання договору згідно приписів статті 651 Цивільного кодексу України може бути належним чином доведений факт невиконання (порушення) відповідачем передбачених законом або договором зобов'язань, що призводить до завдання іншій стороні значної шкоди, що має бути встановлена у спосіб оцінки і яка свідчить про "істотність порушення договору" є значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору.

Колегією суддів враховується те, що позивачем не доведено за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування істотності порушення відповідачем умов договору, а також те, що допущені продавцем порушення призвели до завдання шкоди, внаслідок яких Покупець значною мірою позбавився того на що розраховував при укладенні договору, що є необхідною передумовою для розірвання договору згідно статті 651 Цивільного кодексу України.

Проте, в даному випадку, обставини, які б свідчили про завдання значної шкоди відповідачем позивачу внаслідок порушення договору відсутні.

Позивачем долучена до позовної заяви копія претензії №1/24-0 від 24 січня 2017 року про стягнення суми грошових коштів. Факт її отримання відповідачем підтверджується квитанцією про направлення та поштовим повідомленням про вручення 07 лютого 2017 року /а.с.18-19/.

Відповідно до змісту претензії слідує, що позивач повідомляє відповідача про відмову від договору поставки від 29 листопада 2016 року та вимагає негайно повернути грошові кошти у розмірі 16196,04 грн. за оплачений, але непоставлений товар.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу визначено підстави для розірвання договору. У даному випадку, на думку колегії суддів, договір не можна вважати розірваним. До правовідносин сторін слід застосувати положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України). Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведеності їх переконливості.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та про часткове скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволити частково. Рішення господарського суду Житомирської області від 04 липня 2017 року у справі №906/519/17 скасувати в частині стягнення 16196,04 грн. основного боргу та 1549,76 грн. судового збору. В цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити в позові. В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1760 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 906/519/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Тимошенко О.М.