ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2017 р. Справа № 926/1406/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача : не зявились

від третьої особи : не зявились

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 11.07.17 року № 79-юр

на рішення господарського суду Чернівецької області області від 04.07.2017 року (суддя О.Г. Проскурняк)

у справі № 926/1406/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ,

до відповідача: ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради

третя особа, що не предявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне Управління ДКС України у Чернівецькій області

про cтягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернівецької області області від 04.07.2017 року у справі № 926/1406/17 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" заборгованість у сумі 1 146 232,19 грн. та 17 193,48 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що на виконання умов Договору в період з січня по грудень 2016 року позивач надав телекомунікаційні послуги соціально незахищеним громадянам міста Чернівці, які користуються встановленими законами України пільгами на встановлення і користування телефонним звязком, на загальну суму 1 146 232,19 грн. (відповідно до оборотки за 2016 рік), при цьому не отримав від відповідача жодних коштів для компенсації понесених витрат з тих підстав, що відповідач не отримав субвенції з державного бюджету.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що оскільки фінансові ресурси, які просить стягнути позивач ОСОБА_3, як структурному органу місцевого самоврядування, від виконавчої влади, а саме від ОСОБА_3 фінансів облдержадміністрації не надавались, можливості здійснити фінансування неодержаних сум за 2016 рік на даний момент немає.

Відповідач та третя особа без самостійних вимог не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Слід зазначити, що апеляційним судом явка представників сторін не визнавалася обов'язковою. Приписами ст.ст. 22, 28 ГПК України зазначено, що брати участь у судових засіданнях є правом сторони, а не її обов'язком, а коло осіб, які можуть здійснювати представництво в суді чинним законодавством не обмежується.

Апеляційний господарський суд, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, вважає за можливе розглядати справу у даному судовому засіданні у відсутності представників відповідача та третьої особи без самостійних вимог за наявними у справі доказами.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 09 жовтня 2015 року між публічним акціонерним товариством Укртелеком в особі Чернівецької філії та ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради укладено договір №495-07 на фінансування пільг окремим категоріям громадян з послуг звязку.

Пунктом 1.1. договору встановлено, що предметом договору є відносини сторін щодо фінансування та надання населенню пільг по користуванню та встановленню квартирного телефону пільговій категорії населення за рахунок отриманої субвенції з Державного бюджету.

Відповідно до пунктів 1.2, 2.1.1, 2.2.1 Договору встановлено, що ПАТ Укртелеком (Постачальник) здійснює надання пільг по користуванню та установці квартирного телефону населенню міста Чернівці, а Департармент праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради (Платник) здійснює відшкодування витрат, повязаних із наданням населенню пільг по користуванню та встановленню квартирного телефону відповідно до обсягів субвенції, затверджених міським бюджетом міста Чернівці на поточний рік, та отриманої субвенції з державного бюджету (пункти 1.2, 2.1.1, 2.2.1).

Пунктом 2.1.2 договору унормовано, що Постачальник зобовязується помісячно надавати Платнику інформацію про фактично надані послуги по користуванню та встановленню квартирного телефону і списки отримувачів послуг на електронних носіях відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003р. Про єдиний державний та автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги до 05 числа місця, наступного за звітним, та складати з Платником зведені акти звірок спожитих послуг.

Відповідно до пунктів 2.2.3, 2.2.4 договору закріплено, що платник зобовязується своєчасно після одержання субвенції здійснювати перерахування коштів Постачальнику за надані послуги, проводити відшкодування витрат по мірі надходження коштів з державного бюджету.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що договір набуває чинності з моменту підписання 09 жовтня 2015 і діє по 31 грудня 2015 року, а в частині відшкодування пільг до їх повного виконання. У випадку якщо жодна зі сторін не заявила про його припинення, цей договір продовжує свою дію до 31 грудня відповідного наступного року.

Так, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про припинення Договору в установленому ним чи чинним законодавством порядку, з урахуванням пункту 5.1 строк дії Договору продовжено на 2016 рік. Сторонами протилежного не доведено.

Як зясовано в ході розгляду справи, на виконання умов Договору в період з січня по грудень 2016 року позивач надав телекомунікаційні послуги соціально незахищеним громадянам міста Чернівці, які користуються встановленими законами України пільгами на встановлення і користування телефонним звязком, на загальну суму 1 146 232,19 грн. (відповідно до оборотки за 2016 рік), при цьому не отримав від відповідача жодних коштів для компенсації понесених витрат з тих підстав, що відповідач не отримав субвенції з державного бюджету.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами, а статтею 525 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту Договору вбачається, що ним не обумовлено строк виконання відповідачем, як платником, своїх визначених у п.п. 1.2. та 2.2.1 Договору зобовязань перед позивачем. Так, у Договорі не вказано, в який саме строк після отримання субвенції відповідач повинен оплатити кошти позивачеві.

Відтак, виходячи з вимог статті 530 ЦК України та беручи до уваги, що Договором не визначено строк виконання відповідачем зобовязання з оплати наданих позивачем послуг і він (Договір) не містить умов про строк виконання зобовязання з вказівкою на подію, яка має неминуче настати, з Договору або актів цивільного законодавства також не випливає обовязок відповідача негайного виконання своїх зобовязань, останній повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення позивачем відповідної вимоги.

Судом встановлено, що позивач надсилав відповідачеві розрахунки витрат на відшкодування збитків та неодноразово звертався до відповідача з листами, в яких повідомляв про стан заборгованості і просив її погасити.

Предмет позову вимога про стягнення заборгованості за період січень грудень 2016 року в розмірі 1 146 232,19 грн.

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно пп. "б" п. 4 ч.1 ст. 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі за текстом Порядок), встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002р. встановлено, що Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Згідно п. 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Як вбачається з листа Міністерства фінансів України №31-09010-16/24984 від 31.08.2016 р., згідно Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік субвенцію на відшкодування витрат за надані пільги з оплати послуг звязку не передбачено. Тому надання вказаних пільг може бути здійснено місцевими органами виконавчої влади за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів).

Згідно з ч.6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Тобто, відповідні бюджетні зобов'язання щодо виплати, в тому числі пільг з оплати послуг зв'язку, пільговим категоріям громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ст. 193 ГК України).

Положення ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України вказує, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України

Зі змісту статті 617 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного суду України від 15.05.2012 року по справі № 11/446, яка є обов'язковою для суду згідно ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, выдповідач відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли з договору і така відповідальність не може ставитися в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобовязання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року в справі № 905/2358/16.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_4 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 року, у якому констатовано, зокрема, порушення національними судами пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу №1 до Конвенції, відсутність бюджетних коштів у відповідача на вищезазначені цілі не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

У листі від 30.06.2011р. № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Виходячи з наведених правових норм, твердження відповідача з посиланням на відсутність у місцевому бюджеті виділених коштів, відсутність можливості здійснити фінансування неодержаних сум за 2016 рік не є підставою для звільнення Відповідача від обов'язку оплатити понесені Позивачем витрати на оплату телекомунікаційних послуг для пільгових категорій громадян.

Аналогічна позиція зазначена в постановах Вищого господарського суду України №2/961721 від 21 липня 2011р., № 16/5005/7051/2011 від 10 січня 2012р., № 922/2029/13.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Чернівецької області області від 04.07.2017 року у справі № 926/1406/17 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані, і не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Згідно ст.49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Рішення господарського суду Чернівецької області області від 04.07.2017 року у справі № 926/1406/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 11.07.17 року № 79-юр без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 14.08.2017 року

ОСОБА_4 Бонк

Суддя С.М. Бойко

Суддя Г.Г. Якімець