КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа№ 911/952/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 15.08.2017 по справі №911/952/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017

у справі №911/952/17 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «По виробництву інсулінів «Індар»

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про стягнення 543 003,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року Приватне акціонерне товариство «По виробництву інсулінів «Індар» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі-відповідач) 543 003,39 грн., з яких: 481 751,45 грн. основного боргу, 32 419,45 грн. пені, 5 226,67 грн. 3% річних та 23 605,82 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №10/05 від 10.05.2006 позивачем відповідачу в період жовтень-грудень 2016 було поставлено товар на загальну суму 249 486,55 грн. зі знижкою 47,17% та 48,679% від цін виробника. Однак, в порушення умов договору, відповідач не виконав свого зобов'язання у встановлені строки та не оплатив вартість продукції, поставленої за видатковими накладними №001946 від 10.10.2106, №002101 від 28.10.2016, №002370 від 29.11.2016, №002414 від 05.12.2016 на суму 249 486,55 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/952/17 позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на користь Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар" 481 751,45 грн. основного боргу, 20 566,27 грн. пені, 2 204,69 грн. 3% річних, 4 751,13 грн. інфляційних втрат, 7 639,10 грн. судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 22.05.2017, відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

14.08.2017 через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання, в якому просить відкласти та продовжити строк розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

Розглянувши в судовому засіданні, яке відбулося 15.08.2017, дане клопотання, судова колегія дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.3.9.2 постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості забезпечити участь у судовому засіданні представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Більше того, останнім не зазначено в клопотанні, з посиланням на відповідні докази, причини неможливості забезпечити явку уповноваженого представника, хоча дане клопотання було подано безпосередньо в суд його представником.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що в разі неможливості забезпечити явку іншого представника в судове засідання, представництво інтересів відповідача міг здійснювати безпосередньо керівник останнього у відповідності до ст.28 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене та те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, 10.05.2016 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір поставки №10/05 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити лікарські засоби, вироби медичного призначення, засоби для догляду за ротовою порожниною, косметичні засоби, шкарпетки (далі - продукція), асортимент та ціна яких, зазначені у видаткових накладних, які є його невід'ємною частиною.

Кількість, асортимент, ціна продукції вказуються у видаткових накладних, виданих постачальником на кожну партію продукції (п.1.2 Договору).

Пунктом 3.4 Договору сторони погодили, що датою передачі партії продукції є зазначена у видатковій накладній дата передачі продукції покупцю.

Згідно із п.3.5 Договору доказом передачі продукції покупцю є видаткова накладна з підписом представника покупця про її отримання на всіх примірниках видаткової накладної та довіреність на отримання продукції, з посиланням на номер і загальну суму видаткової накладної.

Вартість упаковки, маркування та завантаження продукції на транспортний засіб враховується у вартості продукції. Продукція поставляється покупцю за наступними знижками в залежності від діючого прайс - листа: на продукцію під торговими марками "Монодар", "Хумодар", "Протаміну сульфат", "Тіоктодар" -10%; "Гепарин" - 47,17%; вироби медичного призначення, засоби для догляду за ротовою порожниною, косметичні засоби, шкарпетки - 10%; В разі надання покупцеві торгівельної знижки, вона вказується у відповідній видатковій накладній постачальника (п.5.7 Договору).

Відповідно до 6.1 Договору покупець здійснює оплату продукції шляхом здійснення безготівкового банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений в розділі 13 даного договору на умовах відтермінування платежу на строк, що не перевищує 60 календарних днів. У випадку, якщо оплату не було здійснено в термін, зазначений у п.6.1 договору, покупець втрачає право на знижку, якщо така була надана, і зобов'язаний виконати оплату в розмірі 100% від суми видаткової накладної, включаючи надану знижку (п.6.6 Договору).

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що партія продукції вважається переданою постачальником та прийнятою покупцем: за кількістю шляхом перевірки та порівняна відповідно до кількості місць, вказаної в товарно-супровідних документах на партію продукції, за якістю відповідно сертифікатів якості постачальників.

У відповідності до 7.4 Договору претензії з якості (рекламації) можуть бути заявлені покупцем протягом усього терміну придатності продукції за умов дотримання покупцем умов зберігання продукції, визначених АНД. Претензії на внутрішньотарну недостачу продукції приймаються і розглядаються постачальником тільки у випадку належного оформлення такої недостачі відповідно до положень "Инструкции о порядке приемки продукции производственно-технического назначения и товаров народного потребления по количеству" П-6 від 15.06.1965 (п.7.6 Договору).

Згідно із п.12.11 Договору у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. Цей договір складений в двох примірниках, по одному для кожної із сторін, вступає в силу з моменту його підписання та діє до 10.05.2017, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з умовами даного договору.

Таким чином, внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Згідно із ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору та замовлень відповідача (копії заявок №ФП0052278-1 від 07.10.2016, №ФП0054138-1 від 26.10.2016, №ФП0056891-1 від 28.11.2016 та №ФП0057392-1 від 01.12.2016 залучені до матеріалів справи) позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 249 486,55 грн. (з врахуванням пункту п.5.7 Договору) відповідно до видаткових накладних, в кожній з яких зазначена ціна виробника та розмір знижки, а саме: видаткова накладна №001946 від 10.10.2016 на суму 29 960,00 грн. (з врахуванням знижки -47,170 %); видаткова накладна №002101 від 28.10.2016 на суму 73 150,55 грн. (з врахуванням знижки -47,170 %); видаткова накладна №002370 від 29.11.2016 на суму 29 960,00 грн. (з врахуванням знижки -47,170 %); видаткова накладна №002414 від 05.12.2016 на суму 116 416,00 грн. (з врахуванням знижки - 48,679 %).

Як свідчать матеріали справи товар отримано відповідачем на підставі довіреностей на отримання матеріальних цінностей, а саме: довіреність від 10.10.2016 №5288К видана приймальнику товару - ОСОБА_2; довіреність від 28.10.2016 №5754К видана приймальнику ОСОБА_2; довіреність №6372К від 29.11.2016 видана приймальнику ОСОБА_2; довіреність №6473К від 05.12.2016 видана приймальнику ОСОБА_2

Згідно із п.5.7 Договору продукція поставляється покупцю за наступними знижками в залежності від діючого прайс - листа: на продукцію під торговими марками "Монодар", "Хумодар", "Протаміну сульфат", "Тіоктодар" -10%; "Гепарин" - 47,17%; вироби медичного призначення, засоби для догляду за ротовою порожниною, косметичні засоби, шкарпетки - 10%; В разі надання покупцеві торгівельної знижки, вона вказується у відповідній видатковій накладній постачальника.

У випадку, якщо оплату не було здійснено в термін, зазначений у п.6.1 Договору, покупець втрачає право на знижку, якщо така була надана, і зобов'язаний виконати оплату в розмірі 100% від суми видаткової накладної, включаючи надану знижку (п.6.6 Договору).

З огляду на те, що позивач доводить суду невиконання відповідачем обов'язку щодо оплати товару у встановлений Договором строки, передбачені п.6.1 Договору, відтак позивач правомірно просить стягнути з відповідача повну вартість поставленого товару, оскільки сторони в Договорі обумовили застосування знижки виключно у випадку здійснення оплати у встановлені Договором строки, що не означає подвійної оплати, чи безпідставної односторонньої зміни ціни.

Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів оплати за поставлений товар (за ціною виробника, зазначеною у накладних, без знижки) в сумі 481 751,45 грн.

Також, відповідачем не надано доказів пред'явлення позивачу претензій щодо кількості поставленного товару, в тому числі не надано складених актів з відображенням переліку дефектів та відсутніх комплектуючих.

Посилання відповідача на те, що позивачем не долучено заявок на замовлення товару, з яких можна встановити факт замовлення відповідачем відповідного товару, його кількості, вартості, умов та строків поставки на адреси відповідача, та товарно-супровідних документів, матеріалами справи спростовується.

Крім того, відсутність заявок на замовлення товару та товарно-транспортних накладних за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Посилання апелянта на відсутність відтиску мокрої печатки останнього на вищезазначених накладних, судовою колегію не приймаються до уваги, оскільки у відповідності до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" засвідчення печаткою видаткової накладної не є обов'язковим.

Крім того, відповідач посилається на те, що у деяких видаткових накладних відсутні відомості про особу, яка брала участь у господарській операції від ТОВ "Фрам Ко", а саме ім'я, прізвище та по батькові уповноваженої особи.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинний документ має містити зокрема та не виключно: назву підприємства від імені якого складеного документ, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як свідчать видаткові накладні, копії яких знаходяться в матеріалах справи, та довіреності до них, місять всі необхідні реквізити для достовірної ідентифікації відповідача, як особи, яка отримала за ними товар від позивача на виконання договору поставки.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого закону, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Однак, відповідач свого обов'язку з оплати поставленого товару не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 481 751,45 грн. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частинні стягнення заявленого позивачем боргу у розмірі 481 751,45 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.2 ст.343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Сторони в пункті 10.3 Договору погодили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Умовами договору купівлі-продажу сторони погодили, що покупець здійснює оплату продукції на умовах відтермінування платежу на строк, що не перевищує 60 календарних днів (п.6.1 Договору). До того ж пункт 6.6 Договору обумовлює втрату покупцем права на знижку у випадку несплати вартості товару саме у строк, передбачений пунктом 6.1 Договору.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок суду першої інстанції, з відповідача правомірно стягнуто на користь позивача пеню в розмірі 20 566,27 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок суду першої інстанції, з відповідача правомірно стягнуто на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 4 751,13 грн. та 3% річних в розмірі 2 204,69 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-43, 49, 99, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/952/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/952/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/952/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна