ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2017 р.Справа № 922/1965/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Освіта-Плюс", м. Луцьк
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного університету", м. Харків 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком", м. Київ 3. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасії Іванівни
про визнання недійсними реєстрації та договору
за участю представників:

позивача: Стеценко Г.С. (директор);

відповідача 1 (ТОВ "ЛБІМНТУ"): Сєтов М.О., довіреність б/н від 15.11.2016 р.;

відповідача 2 (ТОВ "Проінвестком"): не з'явився;

відповідача 3 (ПНКМНО Шинкарук А.І.): не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Освіта Плюс" - звернувся з позовом до відповідачів - 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного університету"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Проінвестком"; 3. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасії Іванівни - про визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлове приміщення по вул.Електроапаратна, З в м.Луцьку Волинської області за Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету", вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасією Іванівною 23 травня 2016 року, номер запису 14625870; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул.Електроапаратна,3 в м.Луцьку Волинської області укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОІНВЕСТКОМ", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною 24 травня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №128.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що на момент вчинення правочину та державної реєстрації права власності на вказане приміщення за відповідачем 1 (ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного університету") існувала перешкода - наявність здійсненої позивачем самовільної добудови в розмірі 212 кв.м.

В судовому засіданні 03.08.2017 р. позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, повторно звернувся до Суду із клопотанням про витребування доказів (вх.№24916 від 03.08.2017 р.).

Представник відповідача (ТОВ "ЛБІМНТУ") в судовому засіданні 03.08.2017 р. заперечував проти задоволення клопотання позивача про витребування доказів (посилаючись на те, що відповідні документи не включають в себе обставини, що входять в предмет доказування у даній справі), а також заперечував проти задоволення позову (посилаючись на те, що позивачем не наведено яку саме норму матеріального права порушено відповідачами при укладенні спірних договорів; спір в частині визнання недійсної реєстрації права власності не підлягає розгляду в господарських судах; приватний нотаріус не може бути відповідачем в господарській справі з огляду на приписи ст.ст. 1, 21 ГПК України; ТОВ "ЛБІМНТУ" при укладенні спірного договору купівлі-продажу реалізував свої законні права як власника об'єкта продажу; оскільки позивач не оспорює право власності на об'єкт продажу за спірним договором купівлі-продажу, останній є неналежним позивачем у даній справі, оскільки не обґрунтовує яким саме чином такий договір порушує його права та законні інтереси.

Відповідач (ТОВ "Проінвестком") правом на участь в судовому засіданні 03.08.2017 р. не скористався, про причини неявки Суд не повідомив, хоча про розгляд справи Судом був повідомлений належним чином. Так, направлена на визначену в позовній заяві та ЄДРПОУ адресу ухвала про порушення провадження у справі повернулась до Суду за закінченням строку зберігання.

Відповідач (ПНКМНО Шинкарук А.І.) правом на участь в судовому засіданні 03.08.2017 р. не скористався. Від відповідача (ПНКМНО Шинкарук А.І.) 23.06.2017 р. надійшли заперечення на позов (вх.№20592 від 23.06.2017 р.), в яких він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спір у даній справі не підвідомчій господарським судам; відповідачами у господарських спорах не можуть бути приватні нотаріуси; державна реєстрація права власності ТОВ "ЛБІМНТУ" на нерухоме майна та спірний договір були вчинені відповідно до вимог чинного законодавства.

Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів (вх.№24916 від 03.08.2017 р.), Суд зазначає наступне.

Вказаним клопотанням позивач просить Суд витребувати: 1. у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасії Іванівни нотаріальну справу щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м. по вул. Електроапаратна, 3 в м. Луцьку за ТОВ "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-технічного університету", здійсненої 23.05.2016 р., номер запису про право власності 14625870; 2. у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольської Вікторії Володимирівни нотаріальну справу щодо посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 645,5 кв.м. по вул.Електроапаратна,3 в м.Луцьку Волинської області, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОІНВЕСТКОМ», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною 24 травня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №128.

Предмет позову становлять дві вимоги позивача: 1) про визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлове приміщення та 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Підстави позову - позивач вважає незаконною реєстрацію права власності нежитлового приміщення у зв'язку з неврахуванням приватним нотаріусом наявності самовільної добудову до такого приміщення; за оспорюваним договором було продане нежитлове приміщення, державна реєстрація якого, на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства. При цьому, як зазначає сам позивач, самовільна добудова не становила предмет ані реєстрації права власності, ані договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Враховуючи наведене, а також приписи ст.ст. 32-34, 38 ГПК України, Суд може витребувати лише ті докази, які мають значення для правильного вирішення спору з огляду на визначені позивачем підстави та предмет позову. При цьому, Суд наголошує, що відмова у витребуванні доказів, що не мають відношення до обставин справи - не свідчить про позбавлення учасника судового процесу права на доказування, а лише є заходом забезпечення ефективності судового процесу.

При зверненні з клопотанням про витребування доказів, відповідно до приписів ст. 4-3 ГПК України, учасник судового процесу повинен обґрунтувати які саме обставини, що входять в предмет доказування можуть підтвердити витребувані документи.

Позивачем не обґрунтовано які саме обставини, що наведені ним в позові, він має намір підтвердити витребуваними документами та чому він не може підтвердити такі обставини іншими доказами.

З огляду на наведене, Суд дійшов висновку, що клопотання позивача про витребування доказів (вх.№24916 від 03.08.2017 р.) не відповідає вимогам ст.ст. 32-34, 38 ГПК України, а тому Суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів (вх.№24916 від 03.08.2017 р.), як процесуально безпідставному та необґрунтованому.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 10.05.2005 р. між відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») та Волинським обласним благодійним фондом «Ліки» було укладено договір пожертви учбового корпусу площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Дунаєвою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за номером 665.

Позивач свідчить, що 02.08.2006 р. Волинським обласним благодійним фондом «Ліки» було продано позивачу учбовий корпус площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушицькою В.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 3518.

З пояснень позивача вбачається, що останнім було переобладнано учбовий корпус під гуртожиток та здійснено надбудову 4-го поверху, у зв'язку з чим загальна площа приміщення збільшилась з 645,5 кв.м до 850,7 кв.м.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.12.2009 р. у справі №6/71-75 за позивачем у даній справі визнано право власності на переобладнаний учбовий корпус А-3 під гуртожиток, пл.638,2 кв.м. та надбудову IV поверху, пл.212,5 кв.м., а всього 850,7 кв.м., що знаходить в місті Луцьку Волинської області по вул. Електроапаратній, 3.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.07.2012 р. у справі №6/71-75, залишеною без змін Постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2012 р., вказане вище рішення Господарського суду Волинської області від 14.12.2009 р. у справі №6/71-75 скасовано.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 28.08.2012 р. у справі №5004/726/12, залишеним без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 03.12.2012 р. та Вищого господарського суду України від 05.02.2013 р., вказані вище договір пожерти від 10.05.2005 р. та договір купівлі-продажу від 02.08.2006 р. - визнано недійсними, право власності на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 визнано за відповідачем 1 у даній справі (ТОВ «ЛБІМНТУ»).

Позивач стверджує, що 23.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук А.І. було здійснено реєстрацію права власності відповідача 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3.

24.05.2016 р. між відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») (як продавцем) та відповідачем 2 (ТОВ «Проінвестком») (як продавцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською В.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 128, відповідно до п. 1.1 якого, продавець передає, а покупець приймає у власність належне продавцю на праві приватної власності нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Волинська обл.., місто Луцьк, вул. Електроапаратна, буд.3. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01. Нежитлове приміщення, що відчужується, має загальну площу 645,5 кв.м. та розташоване на земельній ділянці площею 0,1302 га, кадастровий номер :34:069:0086, яка належить на праві комунальної власності Територіальній громаді міста Луцька в особі Луцької міської ради, цільове призначення - для обслуговування адміністративного комплексу.

Позивач вважає, що здійснена приватним нотаріусом Шинкарук А.І. реєстрація права власності відповідача 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 вчинена з порушенням чинного законодавства, оскільки на момент вчинення такої реєстрації, на думку позивача, існувала перешкода - добудовані позивачем приміщення.

Окрім того, позивач вважає, оскільки державна реєстрація права власності відповідача 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 є неправомірною, подальше відчуження такого майна на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р., свідчить про недійсність такого договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, Суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлові приміщення у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 за відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ»), вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасією Іванівною 23.05.2016 р., номер запису 14625870, Суд зазначає наступне.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України; господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов, як участь у спорі відповідних суб'єктів, наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин.

Також відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, вимога позивача про визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлові приміщення у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 за відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ»), вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасією Іванівною 23.05.2016 р., номер запису 14625870, підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження та не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку про припинення провадження у даній справі в частині визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлові приміщення у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 за відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ»), вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасією Іванівною 23.05.2016 р., номер запису 14625870 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу, Суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, саме позивач, як особа, що просить Суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р., відповідно до якого відповідач 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») продав відповідачу 2 (ТОВ «Проінвестком») нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 - повинен обгрунтувати та підтвердити наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не обґрунтовано та не доведено визначені ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави недійсності договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р. Так, позивачем не наведено обгрунтування та не надано доказів на їх підтвердження, що оспорюваний ним договір суперечить актам цивільного законодавства (позивач взагалі не вказує норму права, якій оспорюваний договір на його думку суперечить), а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; сторони договору, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено в іншій формі, ніж встановленій законом; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін договору.

Обгрунтовуючи недійсність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р. позивач посилається на те, що на момент вчинення даного правочину право вланості на нежитлове приміщення було зареєстровано за відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на підставі неправомірної державної реєстрації права власності на продане майно, а саме нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3.

Втім, матеріали справи не свідчать, а позивачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів, що державна реєстрація права власності відповідача 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 є незаконною. Станом на момент розгляду даної справи така реєстрація є чинною, що стверджується сторонами.

За таких обставин, у Суду відсутні підстави для висновку про невідповідність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р. ч. 1 ст. 203 ЦК України, а отже відсутні підстави для висновку про недійсність такого договору.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, спосіб захисту прав та інтересів особи повинен бути ефективним, тобто забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (Верховний Суд України - Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України).

Як роз'яснено в п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивач не оспорює право власності відповідача 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») на продане за договором купівлі-продажу від 24.05.2016 р. нежитлове приміщення площею 645,5 кв.м., однак, в порушення вимог ст.с. 4-3, 33, 34 ГПК України, не доводить та не обґрунтовує - яке його майнове право чи інтерес порушено у зв'язку з укладенням між відповідачами договору купівлі-продажу від 24.05.2016 р. нежитлового приміщення площею 645,5 кв.м, що додатково свідчить про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

З пояснень позивача вбачається, що підстави даного позову опосередковано тим, що в нежитловому приміщені площею 645,5 кв.м, яке було відчужене за оспорюваним договором купівлі-продажу, було здійснено позивачем надбудову 4-го поверху, яка станом на момент розгляду даної справи є самочинним будівництвом, право власності на яке за позивачем не визнано (Постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 24.07.2012 р. у справі №6/71-75 - арк.с. 33-34).

Як роз'яснено в п. 2.15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до яких наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. При цьому необхідно мати на увазі, що добросовісність набувача майна в силу частини п'ятої статті 12 названого Кодексу презюмується.

З огляду на наведене, Суд зазначає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 645,5 кв.м може мати наслідок - реституцію - лише стосовно сторін даного правочину.

За таких обставин Суд констатує недоведеність, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.05.2016 р., укладеного між відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ») та відповідачем 2 (ТОВ «Проінвестком»), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською В.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 128.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в позовній заяві позивач в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог зазначив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольську В.В. (яким було лише посвідчено оспорюваний договір), однак клопотання про залучення даної особи до участі у справі в якості 3-ї особи - не заявляв.

Суд вважає за недоцільне й з власної ініціативи залучати до участі у даній справі як 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольську В.В.

Так, за приписами ст. 27 ГПК України, особа може бути залучена до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Враховуючи, що позовні вимоги не обґрунтовано неправомірністю дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольської В.В. (яким було лише посвідчено оспорюваний договір), Суд дійшов висновку про відсутність визначених ст. 27 ГПК України правових підстав для залучення до участі у даній справі як 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дебольської В.В.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, Суд керується положеннями ч.2 ст. 49 ГПК України. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, Суд покладає судовий збір на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 16, 203, 204, 215 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України, Суд -

ВИРІШИВ:

Провадження в частині визнання недійсною реєстрації права власності на нежитлові приміщення у місті Луцьку по вул. Електроапаратна, буд.3 за відповідачем 1 (ТОВ «ЛБІМНТУ»), вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шинкарук Анастасією Іванівною 23.05.2016 р., номер запису 14625870 - припинити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул.Електроапаратна,3 в м.Луцьку Волинської області укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький біотехнічний інститут Міжнародного науково-технічного університету" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОІНВЕСТКОМ", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дебольською Вікторією Володимирівною 24 травня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №128 - відмовити.

Повне рішення складено 04.08.2017 р.

Суддя Т.Д. Суярко