ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р. Справа № 922/472/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.,

за участю секретаря судового засідання Довбиш А.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2082 Х/1-42) на рішення Господарського суду Харківської області від 29 травня 2017 року у справі № 922/472/17

за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна",

до ТОВ "Постман",

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29 травня 2017 року у справі № 922/472/17 (суддя Ольшанченко В.І.) позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р. в сумі 3129,56 грн залишено без розгляду; в решті позову відмовлено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська обл., смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18. Код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1В. Код ) заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00008265 від 20.08.2013 р. в сумі 6328,98 грн, пеню за період з 16.01.2015 р. по 16.08.2015 р. в сумі 315,58 грн, 3% річних за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р. в сумі 368,91 грн та судовий збір в сумі 111,74 грн.

Позивач з вказаним рішенням в частині залишення без розгляду позовних вимог щодо стягнення 3129,56 грн інфляційних втрат та відмови у стягненні 90707, 45 грн збитків не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального прва, просить його в даних частинах скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

07 серпня 2017 року повторним автоматичним розподілом справи № 922/1512/17, у зв'язку з відпусткою судді Тихого П.В., судді Гетьман Р.А., для розгляду справи було сформовано наступний склад колегії: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.

У судове засідання, яке відбулось 07 серпня 2017 року, представники сторін не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про отримання поштового відправлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (Том 2, а. с. 61) та повернутою на адресу суду копією ухвали з поштовим відправлення "за не запитом" (Том 2, а. с.57-60).

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка сторін не була визнана обов'язковою, а також те, що їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини спору.

20 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір про фінансовий лізинг №00008265, за яким лізингодавець (позивач) зобов'язався придбати у розпорядження лізингоодержувачу (відповідач) транспортний засіб типу VW CaddyGP Kаsten 1.2 I ТSI, 2013 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZEX004056, двигун №СBZ A03418 (надалі - об'єкт лізингу), а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі - План відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 19278.00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 5783,40 доларів США.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобовязань за договором про фінансовий лізинг №00008265 від 20 серпня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна звернулось з позовом про стягнення з останнього заборгованості по сплаті лізингових платежів у розмірі 6328,98 грн, збитків у розмірі 90707,45 грн, пені у розмірі 315,58 грн, 3% річних у розмірі 368,91 грн, інфляційних втрат у розмірі 3 129,56 грн.

Суд першої інстанції з огляду на відсутність доказів оплати лізингових платежів в розмірі 6328,98 грн задовольнив позовні вимоги в даній частині в повному обсязі.

Одночасно суд зазначив на правомірності стягнення 315,58 грн пені, 368,91 грн 3% річних. Між тим Господарський суд Харківської області наголосив на безпідставності заявлення до стягнення збитків в розмірі 90707,45 грн та необхідності залишенняя без розгляду позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 129,56 грн, оскільки позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку індексу інфляції, а також довідки органу статистики про індекс інфляції.

Не погоджуючись з даною позицією суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" наголошує в апеляційній скарзі на неправомірній відмові суду першої інстанції у стягненні упущеної вигоди в розмірі 79 547,45 грн, оскільки дана сума є упущеною вигодою, отримання якої мало б місце в разі належного виконання стороною взятих на себе зобовязань, щодо виплати повної вартості товару та її його викупу. При цьому позивач вказує на 1)понесенні витрат у розмірі 6000,00 грн, у звязку з необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер і партнери" з метою отримання послуг з юридичного консультування, підготовці позовної заяви, представництва інтересів позивача в суді; 2)понесенні витрат у розмірі 5160,00 грн у зв'язку з необхідністю здійснення дій зі зберігання предмета лізингу(отримання послуг зберігання від ТОВ "Автосоюз". Одночасно апелянт вказує про неправомірне залишення судом першої інстанції без розгляду позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 129,56 грн, оскільки останнім на вимогу суду було надано як обґрунтований розрахунок індексу інфляції, а також довідку органу статистики про індекс інфляції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 20 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір про фінансовий лізинг №00008265, за яким лізингодавець (позивач) зобов'язався придбати у розпорядження лізингоодержувачу (відповідач) транспортний засіб типу VW CaddyGP Kаsten 1.2 I ТSI, 2013 року виробництва, шасі №WV1ZZZ2KZEX004056, двигун №СBZ A03418 (надалі - об'єкт лізингу), а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі - План відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 19278.00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 5783,40 доларів США.

За змістом частини 1 статті 292 Господарського кодексу України (ГК України), лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт передачі обєкту лізингу не спростовано відповідачем.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

За приписами статті 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п. 4.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (надалі - Умови лізингу), що є додатком до договору про фінансовий лізинг і є його невід'ємною частиною, позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час, як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно з п. 6.1 Умов лізингу відповідач зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до Плану відшкодування.

Пунктом 6.3. Умов лізингу сторони погодилися, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншим банком) або Національним банком України (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які платіжні зобов'язання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. У разі часткової зміни вищевикладених положень цього пункту, позивач матиме право вимагати, щоб лізингові платежі та усі інші платежі за цим контрактом були розраховані за обмінним курсом іншого банку (Національного ьанку України, ПАТ "КІБ Креді Агріколь" або іншого банку) замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Сторони погоджуються, що така вимога може бути висунена на власний розсуд позивача та без обмежень щодо кількості таких вимог протягом строку дії контракту, і для цього не вимагатиметься згода відповідача.

Відповідно до п. 6.4.3 контракту новий розмір лізингових платежів застосовуватиметься починаючи з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому позивачем було направлено повідомлення та оновлений План відшкодування, якщо у повідомленні не буде зазначено більш пізній строк застосування. Збільшення процентної ставки за п. 6.4.2 може здійснюватись неодноразово протягом строку дії контракту.

Згідно з п. 6.5 Умов лізингу сторони визначили, що лізингові платежі перераховуються на рахунок, зазначений позивачем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Плані відшкодування.

Відповідно до п. 6.17 Умов лізингу, зобов'язання зі сплати всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на відповідача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги та/або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо відповідач не сплатить платежі (платіж) у вказаний строк, позивач має право застосувати санкції за прострочення відповідно до п. 8 контракту.

Пунктом 6.18 Умов лізингу сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою позивача відповідно до п. 12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Відповідно до п. 8.2 Умов лізингу у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні санкції:

-пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затрими до моменту повної виплати платежу;

-штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (пункт 8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, еквівалент 20 доларів США за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу);

-компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідності до контракту.

Згідно з п. 8.3.1 Умов лізингу якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом.

Пунктом 8.3.2 Умов лізингу сторони визначили, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати контракт/відмовитися від контракту і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

В свою чергу п. 8.6 Умов лізингу встановлено, що будь-які збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх обов'язків за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі додатково до штрафних санкцій, передбачених контрактом.

Відповідно до п. 12.6.1 Умов лізингу позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення об'єкту лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Згідно з п. 12.9 Умов лізингу у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до п. 12 контракту, відмови відповідача придбати об'єкт лізингу, що передбачено пунктом 4.2, а також якщо позивач вимагає повернення об'єкту лізингу відповідно до інших положень контракту, відповідач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Відповідно до п. 12.13 Умов лізингу у випадках, передбачених п. 12.6 та 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Згідно з п. 13.1 Умов лізингу, якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити (повернути) об'єкт без попередньої згоди відповідача.

Пунктом 13.5 Умов лізингу сторони визначили, що відповідач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесені позивачем у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкту лізингу, у тому числі витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги пов'язані з вилученням об'єкта лізингу.

Відповідно до п. 13.6 Умов лізингу якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, він матиме право на вилучення об'єкту лізингу у відповідача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

В додатку від 27.02.2014 р. до договору про фінансовий лізинг сторони узгодили графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування).

З матеріалів справи вбачається, що позивач повністю виконав свої зобов'язання за договором - передав, а відповідач прийняв у користування предмет лізингу, що підтверджується копією акту прийому-передачі до договору про фінансовий лізинг №00008265 від 20.08.2013 р., підписаним без зауважень представнхиками сторін, а також продавцем - дилером та засвідченим відбитками печаток обох підприємств та продавця - дилера.

Відповідачем частково несплачений щомісячний лізинговий платіж за січень 2015 р. в сумі 850,94 грн. згідно рахунку-фактури №59101-00254904 від 13.01.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015 р.

Також, відповідачем частково несплачений щомісячний лізинговий платіж за лютий 2015 р. в сумі 5478,04 грн. згідно рахунку-фактури №00256744 від 02.02.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015 р.

Отже, загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами складає 6 328,98 грн.

03 березня 2015 року позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору про фінансовий лізинг №00008265 від 20.08.2013 р., в якому вимагав повернути позивачу об'єкт лізингу впродовж 10 (десяти) робочих днів з дня отримання цього повідомлення, яке відповідач отримав 03.03.2015 р., про що свідчить підпис представника відповідача на ньому та печатка відповідача.

13 березня 2015 року відповідач повернув позивачу об'єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі від 13.03.2015 р. до договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач зазначає, що, станом на час розгляду справи, відповідач заборгованість у сумі 6 328,98 грн належним чином не сплатив.

Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості, останній визнається судом таким, що прострочив виконання грошових зобов'язань за договором лізингу.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача сумі 6 328,98 грн обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню повністю.

Правомірним є також висновок суду в частині стягнення пені за період з 16.01.2015 р. по 16.08.2015 р. в сумі 315,58 грн, 3% річних за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р. в сумі 368,91 грн враховуючи наступне.

Згідно зі статті 610, статті 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 статті 548 Цивільного кодексу України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з п. 8.2.1 Умов лізингу, у випадку прострочення платежів за договором до відповідача застосовуються наступні санкції:

-пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати Платежу;

-штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (п.8.2.2 Договору);

Беручи до уваги невиконання відповідачем умов договору щодо сплати лізингових платежів, перевіривши нарахування пені позивачем, колегія суддів визнає вимогу про стягнення з відповідача пені такою, що підлягає задоволенню в сумі 315,58 грн пені.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача, суд апеляційної інстанції визнає вимоги про стягнення з відповідача 3% річних такими, що підлягають повному задоволенню в сумі 368,91 грн.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині залишення без розгляду позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 129,56 грн з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р. в сумі 3129,56 грн.

Місцевим гоподарським судом позовні вимоги в даній частині було залишено без розгляду, оскільки позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку індексу інфляції, а також довідки органу статистики про індекс інфляції

В даному випадку колегія суддів, погоджуючись частково з доводами апеляційної скарги позивача, вважає вказані дії суду неправомірним з огляду на наступне.

Приписами статті 81 ГПК України передбачено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо:

1)позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

2)у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4)позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

5)позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору;

6)громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Згідно до пункту 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якому зазначено, що господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

У відповідності до пункту 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України", порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році від 11 квітня 2005 року N01-8/344, згідно яких коли вимога про стягнення сум штрафних санкцій, річних тощо є додатковою до основної (наприклад, про стягнення заборгованості) і розрахунок зазначених сум відсутній, суд, прийнявши позовну заяву, в порядку підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК зобов'язує позивача надати такий розрахунок, за необхідності - з матеріалами, які його обґрунтовують, а в разі їх неподання - з урахуванням обставин конкретної справи застосовує припис пункту 5 частини 1 статті 81 ГПК або відмовляє в задоволенні позову.

Отже, чинне процесуальне законодавство передбачає право господарського суду залишити позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат без розгляду виключно в разі ненадання стороною розрахунку суми боргу, внаслідок чого суд не в змозі самостійно обрахувати дану суму. У разі незгоди суду з наданим стороною розрахунком останній не позбавлений можливості самостійно обрахувати дійсну суму заборгованості, а у разі наявності складнощів у такому обрахуванні, призначити судову експертизу в порядку статті 41 ГПК України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем надано до суду достатню інформацію про проведення розрахунку, зокрема на вимогу суду довідку з Головного Управління статистики у м.Києві (Том 1, а.с.221), детальну інформацію стосовно суми та дати фактичної оплати з боку відповідача лізингових платежів, періодів стягнення суми інфляційних втрат. Відтак, суд першої інстанції міг не тільки самостійно встановити розмір інфляційних втрат за кожний місяць. При цьому розрахунок розміру інфляційних втрат за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р. не передбачає застосування будь-яких інших додаткових економічних знань, оскільки інформація щодо показників індексу інфляції знаходиться у відкритому доступі (інформація Головного Управління статистики у м.Києві, інформація в газеті "Урядовий кур'єр" ), а отже міг був бути самостійно проведений судом.

За таких обставин судом першої інстанції було неправильно застосовано норми процесуального права, зокрема пункту 5 частини 1 статті 81 ГПК України, які призвели до прийняття неправильного рішення про залишення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат без розгляду.

Згідно до статті 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Оскільки неправильне застосовання пункту 5 частини 1 статті 81 ГПК призвело до прийняття судом неправильного рішення по справі рішення в даній частині підлягає скасуванню, а спір вирішенню по суті.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача суми інфляційних втрат, зокрема індекси інфляції за період з 16.01.2015 р. по 20.01.2017 р., фактичну суму основного боргу, суд апеляційної інстанції визнає вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3 129, 56 грн правомірними.

Звертаючись з позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" просить суд стягнути з відповідача збитки, що складаються з:

-79 547, 45 грн - збитки згідно пункту 12.9. Контракту (упущена вигода);

-5160,00 грн - відшкодування послуг у зв'язку із відновленням порушеного права як власника О'бєкту лізингу (зберігання предмету лізингу);

-6 000, 00 грн - відшкодування послуг спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" з юридичного консультування, підготовці позовної заяви, представництва інтересів позивача в суді.

Приписами статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин (зокрема, відшкодування заподіяних збитків) є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Також положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування збитків, а за частинами 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Правомірність стягнення з відповідача 5160,00 грн аргументована Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" необхідністю залучення третіх осіб для здійснення дій зі зберігання предмету лізингу(отримання послуг зберігання від ТОВ "Автосоюз").

Слід зазначити, що приписами договору не передбачений обов'язок відповідача здійснювати оплату послуг зі зберігання (стоянки) повернутого автомобільного транспорту.

При цьому предмет лізингу не вибув із власності лізингодавця, та після розірвання договору був повернутий останньому. Отже, позивач і під час дії договору, так і після вилучення автомобільного транспорту був єдиним власником і відповідно мав весь обсяг прав та обов'язків власника.

Зміст статті 322 ЦК України встановлює обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Відтак, витрати зі зберігання (стоянки) автомобіля є витратами, які несе Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з утримання свого майна і не можуть розглядатись в контексті збитків, спричинених неналежним виконанням лізингоодержувачем грошових зобовязань.

Стосовно заявленої до стягнення суми збитків в розмірі 79 547, 45 грн згідно пункту 12.9. договору суд зазначає наступне.

В силу пункту 12.9 умов лізингу лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю Об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу Об'єкту лізингу або, якщо Об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю Об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та Лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими Платежами, що залишилися несплаченими Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована Лізингодавцю Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його Лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання Контракту.

За змістом договору для стягнення суми збитків, як упущеної вигоди в порядку пункту 12.9, обов'язковим є проведення Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" продажу Об'єкту лізингу або професійної оцінки майна відповідно до чинного законодавства.

В той же час, Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не зазначалось і не надавались докази проведення Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" продажу Об'єкту лізингу (як то договір купівлі-продажу, платіжні доручення, тощо) або його професійної оцінки відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано розрахунок суми збитків у розмірі 79 547, 45 грн згідно до пункту 12.9. договору.

В той же час, всупереч позиції суду першої інстнції, колегія суддів вважає правомірними позовні вимоги в частині відшкодування оплати юридичних послуг в розмірі 6 000,00 грн.

У межах пункту 8.2.3 договору сторони домовились, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується санкція у вигляді компенсації будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідно до договору. Позивач надає відповідачу відповідну документацію, що підтверджує понесення витрат, проте ненадання такої документації не звільняє відповідача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації.

Відповідно до п. 12.10 договору, у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка обєкта лізингу, доставка обєкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 16.1 договору, усі збори, податки, гонорари, грошові штрафи та інші витрати, що повязані з договором і можуть виникати протягом строку дії договору, виплачуються або відшкодовуються виключно відповідачем.

Отже, для відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" витрат на оплату юридичних послуг обов'язковим є проведення відповідної оплати з боку позивача та надання доказів такої оплати до суду.

В матеріалах справи наявний договір про надання юридичних послуг від 09 червня 2010 року (Том 1, а.с.60-72), рахунок-фактура №1848 від 19 грудня 2016 року (Том 1, а.с.177), акт про надання юридичних послуг від 19 грудня 2016 року (Том 1, а.с.178), платіжне доручення про оплату послуг спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер і Партнери" від 29 грудня 2016 року на суму 6000,00 грн (Том 1, а.с.116), що свідчить про факт отримання позивачем юридичних послуг в порядку пункту 8.2.3 договору.

Таким чином, позивачем підтверджено факт отримання юридичних послуг в розмірі 6000,00 грн в порядку пункту 8.2.3 договору, як передумови відшкодування даної суми з боку відповідача, та задоволення позову в даній частині.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції не відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 3129,56 грн та відмови у стягненні 6000,00 грн, з прийнятям в цих частинах нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 33 ,44, 49, 91, 99, 101, п.2 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29 травня 2017 року у справі № 922/472/17 скасувати в частині залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 3129,56 грн та відмови у стягненні 6000,00 грн.

Прийняти в цих частинах нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська обл., смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18. Код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, буд. 1В. Код ) 3 129, 56 грн інфляційних втрат та 6 000, 00 грн заборгованості.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 29 травня 2017 року у справі № 922/472/17 залишити без змін.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2017 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя О.В.Ільїн

Суддя О.І.Терещенко