РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2017 Справа №910/7880/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО»

до Дочірнього підприємства «Стада-Україна» компанії «Бепха

Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ»

про визнання недійсним договору

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: не з»явився

від відповідача: Товкайло А.В. - по дов. №б/н від 10.07.2017р.

Обставини справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Дочірнього підприємства «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» про визнання недійсним договору поставки №3 від 29.02.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» та Дочірнім підприємством «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ».

Ухвалою від 18.05.2017р. порушено провадження по справі №910/7880/17 та призначено її розгляд на 07.06.2017р.

06.06.2017р. позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотивоване тим, що представник позивача приймає участь в судовому процесі Господарського суду Київської області, про що надані відповідні докази.

06.06.2017р. від відповідача до суду надійшов письмовий відзив на позов.

Ухвалою від 07.06.2017р. судом було відкладено розгляд справи на 03.07.2017р.

Представником позивача у судовому засіданні було підтримано позовні вимоги.

Представником відповідача під час розгляду справи у судовому засіданні 03.07.2017р. проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

У судовому засіданні 03.07.2017р. згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву на 31.07.2017р.

Ухвалою від 03.07.2017р. строк вирішення спору було продовжено на 15 календарних днів.

Після оголошеної перерви представник позивача в судове засідання не з»явився. Про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Заяв, клопотань від представника позивача на адресу суду не надходило.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, розгляд справи може бути продовжено за наявними у ній документами в судовому засіданні 31.07.2017р.

В судовому засіданні 31.07.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як свідчать матеріали справи, 29.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» (покупець) та Дочірнім підприємством «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» (постачальник) було укладено договір поставки №3, відповідно до п.1.1 якого постачальник постачає покупцю лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту (товар) згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації (додаток №1) до даного договору, яка є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язується оплатити поставлений товар на умовах договору.

Судом встановлено, що вказаний правочин скріплено підписами представників сторін та печатками юридичних осіб.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Наразі, за твердженнями позивача, договір поставки №3 від 29.02.2016р., укладений між сторонами не відповідає приписам чинного на момент його укладення законодавства, оскільки не містить всіх істотних умов договору поставки, зокрема, в останньому контрагентами не визначено предмет та ціну правочину, що у відповідності до приписів ст.180 Господарського кодексу України є істотними умовами господарського договору. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено на тому, що у договорі №3 від 29.02.2016р. визначено всі істотні умови господарського правочину, а отже, останній відповідає приписам чинного законодавства. Одночасно, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що непогодження контрагентами істотних умов договору може свідчити лише про неукладеність правочину, а не про його недійсність.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг (ч.4 ст.180 Господарського кодексу України).

Зі змісту п.1.1 договору №3 від 29.02.2016р. вбачається, що товаром у розумінні сторін є лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації (додаток №1).

За умовами п.1.2 договору №3 від 29.02.2016р. кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається покупцем при замовленні товару і відображається у видаткових накладних на окрему поставку товару.

Поставка товару здійснюється зі складу постачальника відповідно до попереднього замовлення покупця протягом 3 календарних днів з дати отримання замовлення постачальником. Замовлення на поставку товару подається покупцем за допомогою електронних засобів зв'язку і має містити інформацію щодо асортименту та кількості товару (п.2.1 договору №3 від 29.02.2016р.).

Згідно п.2.4 договору №3 від 29.02.2016р. право власності від постачальника до покупця переходить у момент передачі товару. Моментом передачі товару сторони вважають момент завантаження товару на транспортний засіб покупця, що підтверджується належним чином оформленою видатковою накладною, підписаною уповноваженою особою постачальника та покупця. Покупець отримує товар на підставі належним чином оформленої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, підписаної та скріплений печаткою покупця. Оригінал довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей повинен бути наданий постачальнику до відвантаження товару покупцю.

У п.6.1 договору №3 від 29.02.2016р. вказано, що оплата здійснюється в національній валюті України шляхом сплати грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 28.02.2017р. включно.

Наразі, твердження заявника про те, що у договорі №3 від 29.02.2016р. сторонами не визначено предмету правочину, суд вважає безпідставними та юридично неспроможними, оскільки судом вказувалось, що п.1.1 укладеного між сторонами договору було визначено, що товаром є лікарські засоби, вироби медичного призначення та інші товари аптечного асортименту згідно замовлень покупця за ціною, асортиментом, що вказані в специфікації.

З представлених відповідачем до матеріалів справи документів вбачається, що сторонами було складено та підписано додаток №1 до договору №3 від 29.02.2016р. (специфікація). В означеному додатку контрагентами було визначено перелік (асортимент, номенклатуру) лікарський препаратів, які поставляються за договором.

Вказаним спростовуються твердження заявника щодо непогодження сторонами специфікації до договору №3 від 29.02.2016р.

Таким чином, за висновками суду, сторонами у договорі №3 від 29.02.2016р. було належним чином та у відповідності до вимог ст.180 Господарського кодексу України визначено умови щодо предмету договору, зокрема, його найменування, асортимент та порядок визначення кількості.

Одночасно, з приводу ціни, як істотної умови договору поставки, суд зазначає наступне.

За умовами частини 1-2 статті 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Виходячи з аналізу зазначених норм, можна дійти висновку, що наведені в них положення щодо визначення ціни мають диспозитивний характер, тобто, сторони договору на власний розсуд встановлюють ціну та/або порядок її визначення. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 28.12.2015р. Вищого господарського суду України по справі №906/188/15.

Судом вже неодноразово зазначалось про погодження сторонами у п.1.2 договору №3 від 29.02.2016р. поставки товару за цінами, що вказані у специфікації.

Судом прийнято до уваги, що у відповідності до п.12.4 договору №3 від 29.02.2016р. поставки товару додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, 01.04.2016р. контрагентами було укладено додаткову угоду №1 до договору №3 від 29.02.2016р., в якій було погоджено надання покупцеві знижки протягом другого кварталу 2016р. При цьому, у п.1 додаткової угоди №1 від 01.04.2016р. сторонами досягнуто згоди, що розрахунок знижки ведеться згідно прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна» (без урахування знижки, без урахування податку на додану вартість), що діяв на момент відвантаження товару.

У п.2 вказаної додаткової угоди також вказано, що розрахунок ведеться від кількості реалізованого товару згідно цін прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна» без урахування знижки, без урахування податку на додану вартість), що діяв на 1 число звітного місяця.

Додатковими угодами №2 від 26.07.2016р., №3 від 12.08.2016р., №4 від 30.09.2016р., №6 від 03.01.2017р. та №8 від 01.02.2017р. сторонами також було погоджено надання знижки покупцю та визначення ціни товару на підставі прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна». Суд зауважує, що вказані додаткові угоди у відповідності до умов п.12.4 договору №3 від 29.02.2016р. є його невід'ємними частинами.

Наразі, суд зазначає, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, не визначення сторонами у договорі ціни товару у формі певної грошової суми, а погодження, що така істотна умова визначена у додатках, додаткових угодах до договору (специфікації) (якими фактично передбачено її встановлення у відповідності до прайс-листа ДП «Нижфарм-Україна»), тобто, погодження контрагентами способу визначення вартості продукції в повному обсязі відповідає принципу свободи договору, який передбачено ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію наведено у поставах від 14.11.2016р. Вищого господарського суду України по справі №908/1024/16.

Таким чином, за висновками суду, контрагентами у договорі №3 від 29.02.2016р. було погоджено всі істотні умови господарського договору, у відповідності до приписів чинного на момент його укладання законодавства.

Суд вважає за доцільне звернути увагу заявника на те, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом). Аналогічну правову позицію наведено у п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та постанові від 21.06.2047р. Вищого господарського суду України по справі №927/631/16.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору №3 від 29.02.2016р. поставки, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» до Дочірнього підприємства «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ» про визнання недійсним договору поставки №3 від 29.02.2016р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФРАМ КО» та Дочірнім підприємством «Стада-Україна» компанії «Бепха Бетайлігунгсгезельшафт фюр Фармаверте МБХ», є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.