ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.08.2017 Справа № 904/7140/17
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 99 169 грн. 19 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3, дог.№15-10/01 від 15.10.2012р.;

від відповідача: ОСОБА_2, ФОП; ОСОБА_4., дов. №1168 від 03.08.2017р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 99 169 грн. 19 коп., з яких: 65 792 грн. 24 коп. - сума основного боргу, 5 067 грн. 89 коп. - інфляційні втрати, 13 491 грн. 44 коп. - 36 % річних, 10 212 грн. 16 коп. - пеня, 4 605 грн. 46 коп. - штраф відповідно до умов договору поставки № 47 від 22.01.2016р., а також витрати позивача на послуги адвоката в розмірі 4 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов'язань.

Ухвалою господарського суду від 10.07.2017р. порушено провадження у справі та призначений її розгляд у судовому засіданні 03.08.2017р.

В судовому засіданні 03.08.2017р. позивач надав заяву від 03.08.2017р., в якій повідомив суд про повну сплату відповідачем основного боргу після звернення позивача із даним позовом до суду та надав копію платіжних доручень про сплату, двосторонній акт звірки взаєморозрахунків між сторонами від 02.08.2017р. № 184. Просив суд припинити провадження в частині стягнення з відповідача основного боргу; інші позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 08.08.2017р., в якому зазначив про повну сплату основної заборгованості перед позивачем, просив зменшити нараховані позивачем інфляційні та відсотки річних, а також зауважив про неправомірність одночасного стягнення пені та штрафу. Крім того, подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки) від 08.08.2017р., в якому посилаючись на повну сплату основного боргу просив суд зменшити розмір нарахованих позивачем штрафу та пені на 90%.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошувалася перерви з 03.08.2017р. по 09.08.2017р.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.01.2016р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки № 47 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку і строки, встановлені договором або додатковими домовленостями, передати у власність покупця товар в певній кількості, відповідної якості і за погодженою ціною, а останній прийняти товар і та сплатити його вартість на умовах, визначених у даному договорі або додатках до нього (п. 1.1. договору).

За умовами п. 8.1. договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє по 31 грудня 2016 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання.

Предметом поставки за цим договором можуть бути (але не виключно): паливо-мастильні матеріали (далі - ПММ): дизельне паливо, бензини марок А-92, А-95, оливи, мастила тощо; бетон та вироби з бетону та залізобетону, сипучі будівельні матеріали (пісок, щебінь, цемент, керамзит, відсів тощо) (п. 1.2. договору).

Номенклатура товару, що поставляється, ціна, обумовлюються сторонами або в цьому договорі або в додатках до цього договору, або у видаткових накладних, які прирівнюються сторонами до специфікації в розумінні вимог Господарського кодексу України (п. 1.3. договору).

Загальна вартість договору складається із загальної вартості поставленого товару в період дії договору (п. 1.4. договору).

Постачальник може здійснювати поставку товару на умовах: СРТ - склад покупця; ЕХW - франко-склад постачальника, відповідно до Інкотермс (в редакції 2010 року) (п. 2.1. договору).

Постачальник здійснює поставку товару у строк не більше ніж три дні з дня оплати товару покупцем (п. 2.2. договору).

Постачальник здійснює поставку товару на інших умовах та в іншому порядку, якщо такі умови були додатково узгоджені сторонами (п. 2.3. договору).

Право власності на товар і ризик випадкового його ушкодження (псування) переходить від постачальника до покупця з моменту підписання видаткової накладної на товари (товаротранспортної накладної або акту прийому-передачі). Дата одержання товару покупцем зазначається в видатковій накладній (товаротранспортній накладній або в акті прийому-передачі) (п. 2.4. договору).

Поставка товару покупцеві здійснюється при наданні представником покупця довіреності на отримання належної кількості товару та документу, що посвідчує уповноважену особу покупця в місці поставки. узгодженому сторонами (п. 2.6. договору).

Вартість товару встановлюється в національній валюті України (п. 3.1. договору).

Покупець здійснює оплату у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати за товар (п. 3.2. договору).

Умови оплати конкретної партії товару можуть бути окремо узгоджені укладеним сторонами додатком до цього договору. При цьому такі змінені умови будуть діяти лише на оплату товару в рамках цієї додаткової домовленості (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем: по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорт, сертифікат заводу-виробника) (п. 5.1.1. договору); по кількості - відповідно до видаткових накладних (товарно-транспортних накладних та або акт приймання-передачі) на товар, у відповідності з обраним базисом поставки товару (п. 5.1.2. договору).

На виконання умов договору позивач 08.11.2016р. та 25.11.2016р. передав, а відповідач прийняв у власність товар на загальну суму 99 666 грн. 00 коп., що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та довіреностями які наявні в матеріалах справи (а.с. 14-19).

Відповідач в порушення приписів договору свої зобов'язання по повній та своєчасній оплаті здійснив частково, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 65 792 грн. 24 коп.

Відповідно до підписаного сторонами та скріпленого їх печатками Акту звіряння розрахунків № 111 від 30.03.2017р. (а.с. 20), заборгованість відповідача перед позивачем за договором станом на 30.03.2017р. становить 65 792 грн. 24 коп.

За умовами п. 6.1. договору, у випадку прострочення оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальникові пеню в розмірі 0,5% від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а за прострочення більш ніж на 30 календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від простроченої суми. При цьому сторони погодили не застосовувати положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

При цьому, в п. 6.4 договору сторони домовились збільшити строк позовної давності по вимогам про стягнення пені та інших штрафних санкцій до трьох років з дня прострочення. Пеня нараховується за весь час прострочення до повного погашення заборгованості.

За розрахунком позивача підлягає стягненню з відповідача пеня за загальний період з 09.11.2016р. по 18.06.2017р., розрахована за кожною накладною окремо, у загальному розмірі 10 212 грн. 16 коп. та штраф 7 (сім) відсотків від простроченої суми у розмірі 4 605 грн. 46 коп.

Відповідно до 6.3. договору на підставі ст. 625 ЦК України сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36 (тридцять шість) відсотків річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Із посиланням на положення п. 6.3. договору та ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 36 % річних в сумі 13 491 грн. 44 коп. за загальний період з 09.11.2016р. по 18.06.2017р. та інфляційні втрати у розмірі 5 067 грн. 89 коп. за загальний період з листопада 2016р. по травень 2017р.

Заборгованість відповідача підтверджується: договором, копіями видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, двостороннім актом звірки взаєморозрахунків від 30.03.2017р. № 111, обґрунтованим розрахунком суми позову тощо.

На час розгляду справи сторонами надані докази на підтвердження сплати відповідачем основного боргу в сумі 65 792 грн. 24 коп. згідно платіжних доручень № 988 від 17.07.2017р., № 990 від 18.07.2017р., № 1004 від 28.07.2017р., № 1010 від 02.08.2017р. (а.с. 54, 55, 56, 57).

Доказів оплати решти заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

За вказаних підстав, строк оплати поставленого позивачем товару за накладною № 247 від 08.11.2016р. є таким, що настав 08.11.2016р., за накладною № 749 від 25.11.2016р. - 25.11.2016р.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, сторонами до матеріалів справи надані докази на підтвердження погашення відповідачем основної заборгованості в сумі 65 792 грн. 24 коп. після звернення позивача із даним позовом до суду, тому грошові зобов'язання відповідача на вказану суму в силу положень ст. 202 Господарського кодексу України, на час розгляду справи судом є припиненими, а тому між сторонами відсутній предмет спору щодо стягнення цих грошових коштів і провадження у справі в цій частині підлягає припиненню, згідно приписів ст. 80 ч.1 п.1-1 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, з урахуванням умов п. 6.4 договору та визначених позивачем періодів нарахування, судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає пеня у загальному розмірі 10 206 грн. 79 коп. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Перевіркою розрахунку 36% та штрафу порушень чинного законодавства та умов договору судом не встановлено.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат в розмірі 5 067 грн. 89 коп. суд зазначає наступне.

Згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховані вищенаведені приписи та виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному.

Судом здійснено розрахунок, відповідно до якого загальний розмір інфляційних втрат становить 4 739 грн. 85 коп. Решта позовних вимог в цій частині задоволенню не підлягають.

За нормами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов'язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору поставки та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 4 739 грн. 85 коп. інфляційних втрат, 13 491 грн. 44 коп. 36% річних та 4 605 грн. 46 коп. штрафу - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 65 792 грн. 24 коп. провадження у справі підлягає припиненню. Решта позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи відповідач заявив клопотання про зменшення розміру нарахованої позивачем пені та штрафу, просив суд врахувати, що ним сплачений основний борг у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні 09.08.2017р. проти поданого відповідачем клопотання заперечував.

За приписами ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Право господарського суду на зменшення розміру неустойки закріплено й пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

За встановлених обставин, враховуючи стан розрахунків між сторонами, суд вважає, клопотання відповідача таким, що підлягає частковому задоволенню. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може; окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе клопотання відповідача задовольнити частково, зменшивши пеню на 50% до 5 103 грн. 40 коп.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Водночас, господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення нарахованих позивачем інфляційних втрат та 36% річних з огляду на наступне.

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що відсотки річних та інфляційне збільшення боргу не є штрафними санкціями, у суду відсутні підстави для їх зменшення за клопотанням відповідача.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 4 000 грн. 00 коп., які позивач просить покласти на відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані договір про надання правової (юридичної) допомоги від 15.10.2012р. № 15-10/01, укладеного із адвокатським об'єднанням «Кулаков, Біднягін та Партнери», додаткові угоди до вказаного договору від 01.11.2016р. № 07, від 01.06.2017р. № 12, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 10.08.2015р. ДП № 2958, ордер від 18.10.2016р. ДП № 49/000047, платіжне доручення № 1565 від 02.06.2017р., акт приймання-передачі виконаних робіт від 30.06.2017р. тощо.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на адвокатські послуги в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Водночас, оскільки провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 65 792 грн. 24 коп. підлягає припиненню, за приписами п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір", сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 061 грн. 49 коп. підлягає поверненню останньому за ухвалою суду, у разі подання відповідного клопотання.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (50078, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 4 739 грн. 85 коп. (чотири тисячі сімсот тридцять дев'ять грн.. 85 коп.) інфляційних втрат, 13 491 грн. 44 коп. (тринадцять тисяч чотириста дев'яносто одну грн.. 44 коп.) 36% річних, 5 103 грн. 40 коп. (п'ять тисяч сто три грн.. 40 коп.) пені, 4 605 грн. 46 коп. (чотири тисячі шістсот п'ять грн.. 46 коп.) штрафу, 533 грн. 13 коп. (п'ятсот тридцять три грн.. 13 коп.) витрат по сплаті судового збору, 3 000 грн. 00 коп. (три тисячі грн.. 00 коп.) витрат на послуги адвоката.

Провадження у справі в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 65 792 грн. 24 коп. припинити.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 14.08.2017