РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2017Справа №910/10873/17

За позовомКомунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології»
простягнення 32915 грн. 98 коп., розірвання договору та зобов'язання вчинити дії

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» про стягнення 32915 грн. 98 коп., розірвання договору та зобов'язання вчинити дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та положень укладеного між сторонами Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, не здійснив оплату за право розміщувати технічні засоби телекомунікацій за період з листопада 2016 року по травень 2017 року, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 29400 грн. 00 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 2189 грн. 13 коп., 3% річних у розмірі 243 грн. 00 коп. за загальний період нарахування з 21.11.2016 по 31.05.2017 та інфляційні втрати у розмірі 1083 грн. 85 коп. за період з листопада 2016 року по квітень 2017.

Крім того, з огляду на невиконання відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за розміщення обладнання (технічних засобів телекомунікацій) за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014, що є істотним порушенням умов вказаного договору, позивач просив суд розірвати укладений між сторонами Договір розміщення № БС- від 01.09.2014, та (враховуючи те, що встановлене відповідачем обладнання повинно бути демонтоване) зобов'язати відповідача вчинити дії з демонтажу телекомунікаційного обладнання не пізніше ніж через місяць з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2017 порушено провадження у справі № 910/10873/17, розгляд справи призначено на 21.07.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 08.08.2017.

31.07.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

31.07.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 39252 грн. 42 коп.

Розглянувши у судовому засіданні 08.08.2017 вказану заяву позивача, суд дійшов висновку, що вона, по суті, є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову в частині суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат в частині боргу за червень 2017 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

В пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Судом встановлено, що подана позивачем заява про збільшення позовних вимог обгрунтована включенням позивачем до заборгованості відповідача за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 заборгованості за червень 2017 року у розмірі 4200 грн. 00 коп., у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 33600 грн. 00 коп. (за період з листопада 2016 року по червень 2017 року).

Крім того, позивачем було донараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за червень 2017 року, у зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 3311 грн. 19 коп., 3% річних у розмірі 367 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 1974 грн. 23 коп.

Водночас, як встановлено судом, предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості у розмірі 29400 грн. 00 коп. за період з листопада 2016 року по травень 2017 року та, відповідно, нарахованих пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу з листопада 2016 року по травень 2017 року.

Підставою позову є невиконання відповідачем обов'язку з оплати права на розміщення технічних засобів телекомунікацій за період з листопада 2016 року по травень 2017 року.

Таким чином, з огляду на те, що у поданій до суду заяві, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість зі інший (більший) період, та, відповідно, нараховує пеню, 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за період, який не був заявлений у позовній заяві (червень 2017 року), подана позивачем заява, по суті, є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову, з огляду на що суд відмовляє у прийнятті вказаної заяви позивача.

Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Представник позивача у судове засідання 08.08.2017 не з'явився, 31.07.2017 подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, клопотань про відкладення розгляд справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 617.

Представник відповідача у судове засідання 08.08.2017 не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 06.07.2017, що підтверджується довідкою відділення поштового зв'язку про причини повернення поштового відправлення (у зв'язку з вибуттям організації) та поштовим конвертом, в якому ухвала суду була надіслана на адресу відповідача.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 08.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (сторона 1) та Комунальним спеціалізованим підприємством «Інженерні мережі» (сторона 2) укладено Договір розміщення № БС-01092014/05, предметом якого є надання місця на розміщення телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій у житлових, нежитлових будівлях, спорудах та місцях розташування, що належить територіальній громаді м. Харкова.

Відповідно до п. 2.2 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 сторона 2 надає стороні 1 право на розміщення технічних засобів телекомунікацій на нежитлових будівлях та спорудах комунальної власності територіальної громади м. Харкова в межах, визначених у Додатку № 1 до цього договору, для розміщення та технічного обслуговування технічних засобів телекомунікацій сторони 1 з метою забезпечення надання послуг, а сторона 1 здійснює оплату за надане стороною 2 право на умовах, що визначені у цьому договорі.

Згідно з п. 2.3 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 перелік будівель і споруд, в яких стороні 1 надається право для розміщення технічних засобів телекомунікацій визначені у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний договір за своєю правовою природою є договором на право розміщення технічних засобів телекомунікацій.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що Додатком № 1 до Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 сторони визначили перелік об'єктів розміщення, на яких стороні 1 надається право для розміщення технічних засобів телекомунікацій (м. Харков, вул. Столєтова, 4).

Судом встановлено, що 01.09.2014 між сторонами укладено Додаток № 2 до Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, яким сторони погодили, що оплата за право розміщення об'єктів телекомунікаційних мереж становить суму у розмірі 2700 грн. 00 коп. за місяць.

Судом встановлено, що 17.11.2015 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 до Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, якою сторони домовились з 01.01.2016 викласти у новій редакції Додаток № 2 до вказаного договору, зазначивши, що розрахунок плати за право розміщення об'єктів телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій у житлових, нежитлових будівлях, спорудах та місцях розташування, що належать територіальній громаді м. Харкова, складає 4800 грн. 00 коп. за місяць.

Судом встановлено, що 30.11.2015 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, якою сторони домовились з 01.01.2016 викласти у новій редакції Додаток № 2 до вказаного договору, зазначивши, що розрахунок плати за право розміщення об'єктів телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій у житлових, нежитлових будівлях, спорудах та місцях розташування, що належать територіальній громаді м. Харкова, складає 4200 грн. 00 коп. за місяць.

Як встановлено судом, предметом даного договору є надання позивачем відповідачу права на розміщення технічних засобів телекомунікацій на нежитлових будівлях та спорудах комунальної власності територіальної громади м. Харкова (відповідно до п. 2.2 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014).

Таким чином, враховуючи характер правовідносин між сторонами, враховуючи правову природу договору, яка, по суті, передбачає надання відповідачу права розміщувати технічні засоби телекомунікацій на постійній основі (в межах строку дії договору), суд дійшов висновку, що відповідач повинен здійснювати оплату за вказане право розміщувати технічні засоби телекомунікацій в межах строку фактичного користування вказаним правом (тобто, в межах строку дії Договору розміщення № БС- від 01.09.2014).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з оплати за користуванням правом розміщувати технічні засоби телекомунікацій за період з листопада 2016 року по травень 2017 року.

Згідно з п. 9.1 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 договір набирає чинності з 01.09.2014 і діє до 01.09.2015 включно.

Згідно з п. 9.2 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не заявить про намір розірвати даний договір, він вважається продовженим ще на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності заперечень будь-якою стороною договору про намір його розірвати, суд дійшов висновку, що вказаний договір був чинним у спірний період, у зв'язку з чим відповідач повинен сплатити позивачу плату за користування правом розміщувати технічні засоби телекомунікацій за період з листопада 2016 року по травень 2017 року відповідно до умов Договору розміщення № БС- від 01.09.2014.

Як встановлено судом, 30.11.2015 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, якою сторони домовились з 01.01.2016 викласти у новій редакції Додаток № 2 до вказаного договору, зазначивши, що розрахунок плати за право розміщення об'єктів телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій у житлових, нежитлових будівлях, спорудах та місцях розташування, що належать територіальній громаді м. Харкова, складає 4200 грн. 00 коп. за місяць.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за період з листопада 2016 року по травень 2017 року відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти у загальному розмірі 29400 грн. 00 коп. (4200 грн. 00 коп. за кожен місяць користування правом розміщувати технічні засоби телекомунікацій за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014).

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копії актів надання послуг за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 за період з листопада 2016 року по березень 2017 року (на суму 4200 грн. 00 коп. кожен), які підписані уповноваженим представником відповідача та скріплені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології».

Водночас, з долучених позивачем до позовної заяви копій актів за квітень-травень 2017 року вбачається, що вони не підписані уповноваженим представником відповідача та на них відсутній відбиток печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології».

Втім, враховуючи характер правовідносин, що склались між сторонами та умови Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, суд дійшов висновку, що непідписання відповідачем вказаних актів не свідчить про відсутність обов'язку у відповідача сплачувати вартість послуг за весь період дії договору в залежність від обставин фактичного використання місць наданих для розміщення засобів телекомунікацій, з огляду на що відповідач повинен оплатити позивачу плату за користування вказаним правом за квітень-травень 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.1 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 оплата за договором проводиться стороною 1 щомісячно шляхом передоплати до 20 числа відповідного періоду оплати на підставі цього договору.

Таким чином, відповідач повинен був здійснювати оплату за право розміщувати технічні засоби телекомунікацій у строк до 20 числа відповідного місяця користування правом шляхом попередньої оплати.

Судом встановлено, що відповідач не здійснив оплату за право розміщувати технічні засоби телекомунікацій за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 у період з листопада 2016 року по травень 2017 року у загальному розмірі 29400 грн. 00 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати позивачу грошових коштів у загальному розмірі 29400 грн. 00 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 29400 грн. 00 коп.

Станом на дату розгляду справи у суді відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 29400 грн. 00 коп.

При цьому, судом встановлено, що у грудні 2016 року Комунальне спеціалізоване підприємство «Інженерні мережі» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 у розмірі 16800 грн. 00 коп. (сума основного боргу) за період з січня 2015 року по жовтень 2016 та пені у розмірі 3195 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі № 910/21869/16 позов Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» суму основного боргу у розмірі 16800 грн. 00 коп. (тобто суму основного боргу за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року); в іншій частині позову відмовлено.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 за інший період, а саме за період з листопада 2016 року по травень 2017 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» у розмірі 29400 грн. 00 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» суми основного боргу у розмірі 29400 грн. 00 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 2189 грн. 13 коп. за загальний період нарахування з 21.11.2016 по 31.05.2017 (щодо кожного простроченого платежу окремо).

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Суд зазначає, що Договір розміщення № БС- від 01.09.2014 не містить умов відповідальність відповідача у вигляді пені за невиконання ним обов'язку з оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій.

Крім того, відсутній спеціальний законодавчий акт, яким би встановлювались розмір та база нарахування пені у відповідних правовідносинах.

Таким чином, зважаючи на те, що договором розміщення сторони не передбачили нарахування пені за невиконання відповідачем обов'язку з оплати права на розміщення технічних засобів телекомунікацій, та у зв'язку з відсутністю спеціального законодавчого акту, яким би встановлювались розмір та база нарахування пені у відповідних правовідносинах, підстави для стягнення з відповідача пені, нарахованої за невиконання обов'язку з оплати за право розміщувати технічні засоби телекомунікацій відсутні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» пені у розмірі 2189 грн. 13 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 243 грн. 00 коп., а саме: 3% річні у розмірі 66 грн. 00 коп. за період з 21.11.2016 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за листопад 2016 року; 3% річних у розмірі 56 грн. 00 коп. за період з 21.12.2016 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за грудень 2016 року; 3% річних у розмірі 45 грн. 00 коп. за період з 21.01.2017 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за мічень 2017 року; 3% річних у розмірі 34 грн. 00 коп. за період з 21.02.2017 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за лютий 2017 року; 3% річних у розмірі 25 грн. 00 коп. за період з 21.03.2017 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за березень 2017 року; 3% річних у розмірі 14 грн. 00 коп. за період з 21.04.2017 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за квітень 2017 року; 3% річних у розмірі 3 грн. 00 коп. за період з 22.05.2017 по 31.05.2017 за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за травень 2017 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» 3% річних у розмірі 243 грн. 00 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1083 грн. 85 коп., а саме: інфляційні втрати у розмірі 324 грн. 80 коп. за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за листопад 2016 року; інфляційні втрати у розмірі 244 грн. 80 коп. за період з грудня 2016 року по квітень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за грудень 2016 року; інфляційні втрати у розмірі 205 грн. 15 коп. за період з січня 2017 року по квітень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за січень 2017 року; інфляційні втрати у розмірі 157 грн. 22 коп. за період з лютого 2017 року по квітень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за лютий 2017 року; інфляційні втрати у розмірі 114 грн. 08 коп. за період з березня 2017 року по травень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за березень 2017 року; інфляційні втрати у розмірі 37 грн. 80 коп. за період з квітня 2017 року по травень 2017 року за прострочення оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за квітень 2017 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат не були враховані рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно потрібно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Таким чином, оскільки, як встановлено судом, відповідач повинен був здійснювати оплату за право розміщувати технічні засоби телекомунікацій у строк до 20 числа поточного місяця (шляхом попередньої оплати), суд дійшов висновку, що обґрунтованим періодом для нарахування інфляційних втрат за листопад 2016 року є період з грудня 2016 року по квітень 2017 року; за грудень 2016 року - за період з січня 2017 року по квітень 2017 року; за січень 2017 року - за період з лютого 2017 року по квітень 2017 року; за лютий 2017 року - за період з березня 2017 року по квітень 2017 року; за березень 2017 року - за квітень 2017 року.

З огляду на викладене, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Період заборгованостіСума боргу (грн.) - листопад 2016 рокуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
20.11.2016 - 30.04.201742001.058244.804444.80

Період заборгованостіСума боргу (грн.) - грудень 2016 рокуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
20.12.2016 - 30.04.201742001.049205.154405.15

Період заборгованостіСума боргу (грн.) - січень 2017 рокуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
20.01.2017 - 30.04.201742001.037157.224357.22

Період заборгованостіСума боргу (грн.) - лютий 2017 рокуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
20.02.2017 - 30.04.201742001.027114.084314.08

Період заборгованостіСума боргу (грн.) - березень 2017 рокуСукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
20.03.2017 - 30.04.201742001.00937.804237.80
Таким чином, обґрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача, є 759 грн. 05 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» інфляційних втрат у розмірі 1083 грн. 85 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 759 грн. 05 коп.

Крім того, позивачем були заявлені позовні вимоги про розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014.

Зокрема, позивач зазначив, що невиконання відповідачем обов'язку з оплати права розміщувати технічні засоби телекомунікацій за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 є істотним порушенням умов договору, що є підставою для розірвання вказаного договору на підставі ст. 651 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Суд зазначає, що відповідно до п. 9.3.1 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 дія вказаного договору може бути припинена в односторонньому порядку будь-якою із сторін, при цьому, сторона-ініціатор зобов'язана не пізніше ніж за 30 календарних днів повідомити іншу сторону про свої наміри, а також провести взаєморозрахунки та виконати всі фінансові зобов'язання одна перед одною з дотриманням умов даного договору та вимог чинного законодавства України.

Згідно з п. 9.3.2 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 договір може бути розірваний або змінений в однобічному порядку у разі односторонньої відмови від договору з боку сторони 2 у повному обсязі або частково у випадку грубих систематичних порушень зі сторони 1 умов даного договору.

Таким чином, умовами Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 передбачено порядок односторонньої відмови його сторони від договори.

Водночас, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 в порядку, передбаченому п.п. 9.3.1, 9.3.2 договору, суд дійшов висновку, що станом на дату розгляду справи у суді вказаний договір є чинним.

Відповідно до п. 9.5 Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 договір може бути розірваний достроково у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору

З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК.

Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 позивач має право на отримання плати за надане відповідачу право розміщувати технічні засоби телекомунікацій на підставі вказаного договору протягом строку його дії, що по суті, зводиться до мети укладення вказаного договору.

Розмір та строки сплати такої плати встановлені умовами Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, які є обов'язковими для виконання сторонами.

Як встановлено судом за період з листопада 2016 року по травень 2017 року відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти (плату) у загальному розмірі 29400 грн. 00 коп.

Однак, як встановлено судом, відповідач не виконав своїх зобов'язань за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 та не сплатив позивачу грошові кошти (плату) у розмірі 29400 грн. 00 коп. за період з листопада 2016 року по травень 2017 року.

Суд зазначає, що невиконання відповідачем обов'язку з оплати користування правом розміщувати технічні засоби телекомунікацій за Договором розміщення № БС- від 01.09.2014 значною мірою позбавляє позивача на отримання вказаної плати, тобто доходу, на який позивач розраховував при укладенні вказаного договору, а отже є істотним порушенням, що в свою чергу є підставою для розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 в судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку в обґрунтованості вимог Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 на підстав ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позовні вимоги Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» про розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014 підлягають задоволенню.

Також, позивач у позовній заяві просив суд зобов'язати відповідача вчинити дії з демонтажу телекомунікаційного обладнання, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Столєтова, 4 (вул. Веделя, 4) не пізніше ніж через місяць з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Суд зазначає, що право на розміщення відповідачем технічних засобів телекомунікацій у відповідача виникло на підставі Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, укладеного з Комунальним спеціалізованим підприємством «Інженерні мережі».

У випадку розірвання вказаного договору, відповідач втрачає право (правові підстави) для розміщення телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій у житлових, нежитлових будівлях, спорудах та місцях розташування, у зв'язку з чим відсутні підстави для знаходження (перебування) вказаного обладнання (майна) відповідача, зокрема, за адресою: м. Харків, вул. Столєтова, 4 (вул. Веделя, 4) - відповідно до Додатку № 1 до вказаного договору (перелік об'єктів розміщення).

Таким чином, за відсутності правових підстав (відсутності чинного договору) та, відповідно, відсутності права у відповідача для розміщення телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій, відповідач зобов'язаний демонтувати обладнання, яке було ним розміщене відповідно до умов Договору розміщення № БС- від 01.09.2014.

Однак, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи, що у випадку розірвання договору у судовому порядку, договір є розірваним з моменту набрання рішенням законної сили, тобто право відповідача на розміщення телекомунікаційних мереж та технічних засобів телекомунікацій буде припинене з моменту набрання даним рішенням законної сили (про розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014), в той час як станом на дату розгляду даної справи у суді вказане право відповідача не припинене (оскільки рішення суду про розірвання договору не набрало законної сили), суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача вчинити дії з демонтажу телекомунікаційного обладнання є передчасними.

При цьому, наразі у суду відсутні підстави вважати, що відповідач після набрання рішенням законної сили та, відповідно, розірвання Договору розміщення № БС- від 01.09.2014, самостійно не виконає обов'язку щодо демонтажу обладнання в місцях, наданих для його розміщення.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у позові Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» про зобов'язання відповідача вчинити дії з демонтажу телекомунікаційного обладнання, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Столєтова, 4 (вул. Веделя, 4) не пізніше ніж через місяць з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1, літ. А; ідентифікаційний код: 30753866) на користь Комунального спеціалізованого підприємства «Інженерні мережі» (61202, Харківська обл., м. Харків, проспект Перемоги, буд. 50 Б; ідентифікаційний код: 37577078) суму основного боргу розмірі 29400 (двадцять дев'ять тисяч чотириста) грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 759 (сімсот п'ятдесят дев'ять) грн. 05 коп. та судовий збір у розмірі 3077 (три тисячі сімдесят сім) грн. 80 коп.

3. Розірвати Договір розміщення № БС-01092014/05 від 01.09.2014, укладений між Комунальним спеціалізованим підприємством «Інженерні мережі» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології».

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 18.08.2017

Суддя І.М. Отрош