РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2017Справа №910/6344/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Європолімер»
доПублічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк»
провизнання договору недійсним

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Перевертун В.Г. - представник за довіреністю б/н від 12.02.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.04.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Європолімер» з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 недійсним.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, а саме строку дії договору (оскільки строк дії договору повинен бути визначений роками, місяцями, тижнями, днями або годинами), суми кредиту (оскільки у договорі не вказана точна (конкретна) сума кредиту) та відповідальності банку щодо видачі кредиту (оскільки у договорі встановлена лише відповідальність позивача). Крім того, позивач зазначив, що умови п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 щодо обов'язку позивача надати комерційну таємницю банку суперечать положенням законодавства України. Крім того, позивач зазначив, що як вбачається з п. 12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків позивачу не надавався, що в сою чергу виключало можливість позивача ознайомитись зі змістом регламенту та умовами розгляду справи у третейському суді, з огляду на що третейська угода, викладена у п. 12 договору, не відповідає вимогам законодавства. Також, позивач зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» є членом Асоціації українських банків, при якій створено третейський суд, а заробітна плата суддів сплачується за рахунок внесків, зокрема Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», у зв'язку з чим, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків не можу бути неупередженим та об'єктивним.

За таких обставин, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що зміст Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 суперечить актам цивільного законодавства (з наведених підстав), у зв'язку з чим вказаний договір повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/6344/17 (суддя Пукшин Л.Г.) позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/6344/17 скасовано; справу передано до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про порушення провадження у справі.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Європолімер» до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання договору недійсним передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 суддею Отрош І.М. порушено провадження у справі № 910/6344/17, розгляд справи призначено на 04.08.2017.

У судовому засіданні 04.08.2017 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що всі істотні умови були погоджені сторонами у Договорі про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014. Крім того, відповідач зазначив, що вказаний договір фактично сторонами виконувався, зокрема, відповідач надавав позивачу кредитні кошти на підставі поданих позивачем кредитних заявок. При цьому, відповідач вказав на те, що вимога банку про систематичне надання позивачем документів фінансової звітності є законною, так як обов'язок отримати від клієнта інформацію про фінансову звітність передбачений законодавством України. Також, відповідач зазначив, що регламент постійного діючого суду при Асоціації українських банків є загальнодоступним актом, а вказівка у договорі діє підстави вважати, що регламент є його невід'ємною частиною.

Крім того, відповідач вказав на те, що Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» не є членом асоціації українських банків, а всі твердження позивача про те, що розгляд третейським судом при асоціації українських банків справ за позовами банків здійснюється упереджено та необ'єктивно, є безпідставними.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.08.2017 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представник позивача у судове засідання 04.08.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 17.07.2017, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що 25.07.2017 поштова кореспонденція 25.07.2017 була відправлена до відділення зв'язку ( з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, враховуючи відсутність клопотань сторін про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 04.08.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

17.04.2014 між Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Європолімер» (клієнт) укладено Договір про надання банківських послуг № 9/14, відповідно до умов якого банк надає на вимогу клієнта банківську послугу, а клієнт приймає банківську послугу та зобов'язується належним чином виконувати зобов'язання, що встановлені у договорі відносно такої банківської послуги, в тому числі своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату послуг банку.. Кількість банківських послуг, що надаються за договором, необмежена. Якість банківської послуги відповідає стандартам банку. Банківська послуга може надаватися в будь-якій валюті, що дозволяється чинним законодавством України та щодо якої банк і клієнт письмово прийшли до згоди. Розмір грошових вимог банку визначається на підставі договору у чітко встановлений сумі або шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії договору.

Згідно з п. 1 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 банківською послугою є всі та/або будь-які з послуг/дій банку для, за наказом або на користь клієнта відповідно до умов чинного законодавства України, банківської ліцензії банку, а також договору, до яких, зокрема, належить надання банком банківського кредиту, акредитиву, авалю, проте виключаючи зобов'язання банку перед клієнтом згідно з договорами банківського рахунку та/або депозитними договорами та/або договорами про провадження банком діяльності з торгівлі цінними паперами та/або договорами факторингу та/або договорами лізингу та/або договорами про інкасацію коштів та перевезення валютних цінностей, якщо інше прямо не вказано в договорі.

Відповідно до п. 3 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 ціною договору є сума грошових коштів, яку клієнт зобов'язаний повернути/сплатити/відшкодувати банку згідно з умовами цього договору, що складається з суми (розміру) генерального ліміту та плати за банківську послугу. У випадку визначення зобов'язань клієнта в валюті іншій, ніж гривня, ціна договору дорівнює гривневому еквіваленту таких зобов'язань із застосуванням офіційного курсу гривні до відповідної іноземної валюти, встановленого Національним банком України на відповідну дату визначення.

Згідно з п. 3 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 строк дії договору дорівнює генеральному строку за обставини, що відсутній випадок невиконання умов договору. За обставини наявності випадку невиконання умов договору договір залишається чинним доти, поки всі боргові зобов'язання не будуть виконані у повному обсязі. Договір не поширюється на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними договору, якщо інше прямо не передбачене договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 клієнт зобов'язаний надавати банку фінансову звітність клієнта, а також інші документи в наступному порядку: - квартальну (якщо застосовується) фінансову звітність - до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом; - річну фінансову звітність - до 25 лютого року, наступного за завітним роком; - розшифрування (детальні пояснення) головних статей балансу клієнта - до 25 місяця, наступного за звітним кварталом або до 25 числа місяця, наступного за звітним роком; інші розшифрування (детальні пояснення0 до фінансової звітності та/або обігово-сальдову відомість клієнта - протягом 3-х банківських днів з дня отримання запиту банку про це; - документи (довідки клієнта/виписки з рахунків/опії правочинів/інше), що підтверджують виконання і невиконання клієнтом підпункту «кредитний обіг» п. 17 договору - до 5-го числа місяця, наступного за звітним кварталом. Клієнт зобов'язаний надавати або забезпечити надання банку на його запит фінансової звітності третіх осіб, що вступають у правовідносини з банком у зв'язку з договором, а також іншу документацію, необхідну банку для супроводження, перевірки та оцінки стану виконання договору та/або документів забезпечення - протягом 5 банківських днів з дати отримання клієнтом такого запиту від банку.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, а саме строку дії договору (оскільки строк дії договору повинен бути визначений роками, місяцями, тижнями, днями або годинами), суми кредиту (оскільки у договорі не вказана точна (конкретна) сума кредиту) та відповідальності банку щодо видачі кредиту (оскільки у договорі встановлена лише відповідальність позивача).

Крім того, позивач зазначив, що умови п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 щодо обов'язку позивача надати комерційну таємницю банку суперечать положенням законодавства України.

Також, позивач зазначив, що як вбачається з п. 12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків позивачу не надавався, що в сою чергу виключало можливість позивача ознайомитись зі змістом регламенту та умовами розгляду справи у третейському суді, з огляду на що третейська угода, викладена у п. 12 договору, не відповідає вимогам законодавства.

При цьому, позивач зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» є членом Асоціації українських банків, при якій створено третейський суд, а заробітна плата суддів сплачується за рахунок внесків, зокрема Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», у зв'язку з чим, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків не можу бути неупередженим та об'єктивним.

За таких обставин, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що зміст Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 суперечить актам цивільного законодавства (з наведених підстав), у зв'язку з чим вказаний договір повинен бути визначний недійсним на підставі ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором про надання банківських послуг (кредиту, акредитиву та авалю - відповідно до п. 1 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014).

При цьому, вказаний договір містить загальні положення, що регулюють умови надання банком (відповідачем) банківських послуг, а погодження конкретного виду банківської послуги, що надається банком, здійснюється шляхом надання клієнтом відповідної вимоги та щодо якої сторони дійшли письмової згоди (п. 3 договору).

З огляду на наявні в матеріалах справи копії кредитних заявок на надання позивачу кредиту за Договором про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача і відповідача (копії долучено відповідачем до матеріалів справи 04.08.2017), суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо надання банком позивачу кредиту.

Крім того, відповідно до п. 15.2 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 (Умови надання кредитної лінії) ліміт кредиту становить 3500000 грн. 00 коп., залежно від періоду становить 3500000 грн. 00 коп. з 17.04.2014 по 15.04.2015 включно; 0 грн. 00 коп. з 16.04.2015; дата набрання чинності лімітом - 17.04.2014; дата припинення чинності лімітом - 16.04.2015; розмір процентної ставки - 21% річних.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 345 Господарського кодексу України визначено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність (ч. 1). Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ч. 2).

У позовній заяві позивач зазначає, що сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, а саме строку дії договору (оскільки строк дії договору повинен бути визначений роками, місяцями, тижнями, днями або годинами), суми кредиту (оскільки у договорі не вказана точна (конкретна) сума кредиту) та відповідальності банку щодо видачі кредиту (оскільки у договорі встановлена лише відповідальність позивача).

Таким чином, обгрунтування позову позивачем, по суті, зводяться до наявності обставин, які свідчать про не укладення сторонами Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 у зв'язку з непогодженням сторонами істотних умов договору.

Суд зазначає, що у п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

При цьому, у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Суд зазначає, що відповідно до п. 15.2 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 (Умови надання кредитної лінії) ліміт кредиту становить 3500000 грн. 00 коп., залежно від періоду становить 3500000 грн. 00 коп. з 17.04.2014 по 15.04.2015 включно; 0 грн. 00 коп. з 16.04.2015; дата набрання чинності лімітом - 17.04.2014; дата припинення чинності лімітом - 16.04.2015; розмір процентної ставки - 21% річних.

Судом встановлено, що в подальшому між сторонами було укладено ряд договорів про зміни до Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, зокрема Договір про зміни № 1 від 29.05.2014, Договір № 2 від 17.04.2015, Договір № 3 від 22.05.2015, Договір № 4 від 18.06.2015, Договір № 5 від 06.10.2015, Договір № 6 від 08.12.2015, Договір № 7 від 28.07.2016, якими сторони вносили зміни та доповнення до Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 в частині умов надання кредиту (суми кредиту, розміру процентів за користування кредитом, строку кредиту, тощо).

Таким чином, сторони досягли згоди щодо розміру кредиту, строків повернення кредиту, розміру процентів за користування кредитом.

Крім того, судом встановлено, що на виконання умов Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 банком на підставі поданих позивачем кредитних заявок (копії кредитних заявок долучено відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 04.08.2017) видався кредит за Договором про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 у розмірах, зазначених позивачем у кредитних заявках, що підтверджується меморіальними ордерами, долученими відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 04.08.2017.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний Договір про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 фактично було укладено, а саме, досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, про що свідчать виконання сторонами договору, зокрема, підписання додаткових договорів до договору банківського обслуговування, подання позивачем кредитних заявок та отримання кредиту за Договором про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014.

При цьому, що стосується тверджень позивача про відсутність у Договорі про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 умов, які б передбачали відповідальність банку за невиконання своїх зобов'язань за договором, суд зазначає, що вказані обставини не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Тобто, при укладенні договору сторони на власний розсуд визначають умови договору, в тому числі і відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору, визначають обсяг своїх прав і обов'язків (з урахуванням положень ст. 627 Цивільного кодексу України).

При укладенні (підписання) кредитного договору позивач, будучи вільним у своєму волевиявленні, погодився з умовами Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, які не містять положень про відповідальність банку у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань, з огляду на що відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним у зв'язку з відсутністю у ньому умов, які б передбачали відповідальність банку за невиконання своїх зобов'язань.

Водночас, суд зазначає, що непогодження сторонами істотних умов договору не свідчить про те, що зміст договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України), так як відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що умови п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 щодо обов'язку позивача надати комерційну таємницю банку суперечать положенням законодавства України.

Так, відповідно до п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 клієнт зобов'язаний надавати банку фінансову звітність клієнта, а також інші документи в наступному порядку: - квартальну (якщо застосовується) фінансову звітність - до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом; - річну фінансову звітність - до 25 лютого року, наступного за завітним роком; - розшифрування (детальні пояснення) головних статей балансу клієнта - до 25 місяця, наступного за звітним кварталом або до 25 числа місяця, наступного за звітним роком; інші розшифрування (детальні пояснення0 до фінансової звітності та/або обігово-сальдову відомість клієнта - протягом 3-х банківських днів з дня отримання запиту банку про це; - документи (довідки клієнта/виписки з рахунків/опії правочинів/інше), що підтверджують виконання і невиконання клієнтом підпункту «кредитний обіг» п. 17 договору - до 5-го числа місяця, наступного за звітним кварталом. Клієнт зобов'язаний надавати або забезпечити надання банку на його запит фінансової звітності третіх осіб, що вступають у правовідносини з банком у зв'язку з договором, а також іншу документацію, необхідну банку для супроводження, перевірки та оцінки стану виконання договору та/або документів забезпечення - протягом 5 банківських днів з дати отримання клієнтом такого запиту від банку.

Відповідно до ч. 6 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Згідно з п.п. 8-81 Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника із паперових та/або електронних документів відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Електронні документи, які банк використовує для формування кредитної документації (справи), мають бути створені та підписані банком і боржником із застосуванням електронного цифрового підпису, який за своїм статусом прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або створені з використанням державних реєстрів, що є у вільному доступі. Банк у разі формування кредитної документації (справи) боржника з електронних документів повинен забезпечити виконання вимог законодавства України щодо виготовлення та засвідчення їх копій на папері. Кредитна документація (справа) боржника має містити дані, які є обов'язковими та мінімально необхідними для належної оцінки кредитного ризику. Перелік документів, які мають міститись у кредитній документації (справі), наведено в додатку 2 до цього Положення. Банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо визначивши їх у внутрішньобанківському положенні. Банк накопичує та зберігає ці дані в хронологічному порядку. Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п'яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо).

У Додатку № 2 до вказаного Положення зазначено, що кредитна документація (справа) повинна містити, зокрема, інформацію про перевірку спрямування кредитних коштів; контракти та/або договори про купівлю-продаж (за наявності); фінансова звітність та розшифрування даних форм № 2 (2-м, 2-мс) "Звіт про фінансові результати" (графа 2000) річної фінансової звітності боржника за останній звітний рік щодо структури доходів (для юридичних осіб) відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку 1 або 25; інформація про доходи (для фізичних осіб, клас яких визначається на підставі оцінки фінансового стану) боржника; фінансова та бюджетна звітність (для бюджетної установи); інформацію щодо руху коштів на поточних рахунках у банку та в інших банках щонайменше за останні шість повних місяців (надається за запитом); підтвердні документи (виписки за балансовими та позабалансовими рахунками, платіжні доручення тощо), що свідчать про надання та погашення кредиту, наявні фінансові зобов'язання, оприбуткування заставленого майна тощо (надаються за запитом); інформацію щодо визначення та коригування класу боржника; інформацію про вжиті банком заходи для погашення боргу (документи, що засвідчують процедуру повернення або стягнення боргу), ведення претензійно-позовної роботи; узагальнена інформація про кредит з дати його надання з урахуванням даних, передбачених у таблиці цього додатка. Інші документи. Наведений перелік не є вичерпним та доповнюється на розсуд банку.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 про надання позивачем банку інформації, вказаної у п. 9.12, є такою, що відповідає положенням законодавства України.

Більш того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік відомостей, що не становлять комерційної таємниці» від 09.08.1993 № 611 комерційну таємницю не становлять: установчі документи, документи, що дозволяють займатися підприємницькою чи господарською діяльністю та її окремими видами; інформація за всіма встановленими формами державної звітності; дані, необхідні для перевірки обчислення і сплати податків та інших обов'язкових платежів; відомості про чисельність і склад працюючих, їхню заробітну плату в цілому та за професіями й посадами, а також наявність вільних робочих місць; документи про сплату податків і обов'язкових платежів; інформація про забруднення навколишнього природного середовища, недотримання безпечних умов праці, реалізацію продукції, що завдає шкоди здоров'ю, а також інші порушення законодавства України та розміри заподіяних при цьому збитків; документи про платоспроможність; відомості про участь посадових осіб підприємства в кооперативах, малих підприємствах, спілках, об'єднаннях та інших організаціях, які займаються підприємницькою діяльністю; відомості, що відповідно до чинного законодавства підлягають оголошенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що інформація, обов'язок подання якої позивачем передбачено у п. 9.12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, не є комерційною інформацією, у зв'язку з чим суд вважає необгрунтованими твердження позивача, що умовами п. 9.12 вказаного договору на позивача було покладено обов'язок подавати банку інформацію, яка містить комерційну цінність.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» є членом Асоціації українських банків, при якій створено третейський суд, а заробітна плата суддів сплачується за рахунок внесків, зокрема Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», у зв'язку з чим, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків не можу бути неупередженим та об'єктивним.

Так, згідно з п. 12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 спори в рамках договору підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків в порядку, передбаченому третейським застереженням. Якщо спір не підвідомчий третейському суду, такий спір передається на розгляд суду. Третейське застереження - будь-які вимоги, які виникають при виконання договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом вказаного третейського суду, текс якого розміщено на сайті tretsud.aub.org.ua та який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідає місцю і даті укладення договору.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому Законом України «Про третейські суди», для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (ст. 2 Закону України «Про третейські суди»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про третейські суди" рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд зазначає, що доводи позивача щодо того, що розгляд справ, що виникають зі спірного кредитного договору у Постійно діючому суді при Асоціації українських банків буде упередженим та необ'єктивним судом не приймаються, оскільки позивачем не надано жодних обґрунтованих доказів у підтвердження наявності обставин, які можуть викликати сумнів у неупередженості та об'єктивності третейського суду, обраного сторонами договору.

Більше того, відповідно до п. 3.1. статуту Асоціації українських банків, який розміщено на офіційному веб-сайті Асоціації, членами Асоціації можуть бути банки, об'єднання банків, інші підприємства, установи та організації, які створені відповідно до чинного законодавства України, визнають Статут Асоціації, сплачують вступні і членські внески. При цьому, жодних доказів, що позивач чи відповідач є членами вказаної Асоціації суду надано не було, у зв'язку з чим твердження про несправедливість зазначення у третейському застереженні третейського суду - Постійно діючого суду при Асоціації українських банків не є обґрунтованим в контексті невідповідності норм закону.

При цьому, суд зазначає, що, підписуючи договір, який містить третейське застереження, позивач фактично погодився, що спори, які виникають у зв'язку з виконанням Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, будуть передані на розгляд до відповідного третейського суду, а тому наразі ставлення під сумнів неупередженості та справедливості третейського суду, який був погоджений відповідачем у третейській угоді, є безпідставним.

До того ж статтею 20 Закону України «Про третейські суди» передбачено право сторони заявити відвід судді з підстав, визначених вказаним законом.

Що стосується тверджень позивача, викладених у позовній заяві, що регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків позивачу не надавався, що в свою чергу виключало можливість позивача ознайомитись зі змістом регламенту та умовами розгляду справи у третейському суді, з огляду на що третейська угода, викладена у п. 12 договору, не відповідає вимогам законодавства, суд зазначає таке.

За змістом ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Суд зазначає, що регламент третейського суду є невід'ємною частиною третейської угоди, про що також зазначено у п. 12 Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, з огляду на що, враховуючи факт підписання вказаного договору уповноваженим представником позивача та скріплення відбитком печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Європолімер», суд дійшов висновку, що позивач ознайомився з текстом регламенту на момент укладення Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014, з огляду на що суд вважає твердження позивача про ненадання банком регламенту третейського суду для ознайомлення разом із договором необгрунтованими.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, доводи позивача щодо недійсності Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 у зв'язку з тим, що особа, яка подала позов до третейського суду, не мала на це відповідних повноважень, судом в межах розгляду даної справи не розглядаються так як не стосуються предмету позову та не є підставами для визнання недійсним Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014 недійсним з вказаних позивачем підстав.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Європолімер» до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним Договору про надання банківських послуг № 9/14 від 17.04.2014.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 16.08.2017

Суддя І.М. Отрош