ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2017 р.Справа № 922/902/17

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Хотенець П.В.

судді: Светлічний Ю.В. , Ольшанченко В.І.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, м. Ізюм
до 1. Ізюмської міської ради Харківської області, м. Ізюм , 2. Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, м. Ізюм
про визнання права оперативного управління та визнання незаконним рішення.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 01-24/3119 від 13.11.2016 року

відповідача - 1. ОСОБА_2, дов. від 10.01.2017 року, 2. ОСОБА_3, дов. від 03.01.2017 року

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про визнання за Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області права оперативного управління на частину нежитлової будівлі, розташованої за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10 та визнання незаконним Рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 06 вересня 2010 року № 0800, на підставі якого було видано Свідоцтво про право власності від 08 вересня 2010 року серія САА № 704532.

Представник позивача у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить витребувати в Управлінні охорони культурної спадщини апарату Міністерства культури України інформацію про віднесення приміщення за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10 до пам*яток історії та культури (або іншої категорії пам*яток) національного чи місцевого значення тощо, до 2010 року. Також у наданому клопотанні просить вийти за межі позовних вимог та вирішити питання щодо визнання недійсності рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 431 від 25 квітня 1980 року. У наданій заяві просить суд змінити предмет позову.

Представник відповідача (Ізюмської міської ради Харківської області) у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить суд зупинити провадження у справі № 922/902/17 до розгляду господарської справи № 922/4217/16. Також у наданій заяві просить суд застосувати по справі строк позовної давності.

Представник відповідача (Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) у судовому засіданні та у наданому клопотанні просить суд зупинити провадження у справі № 922/902/17 до розгляду господарської справи № 922/4217/16. Також у наданій заяві просить суд застосувати по справі строк позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні проти клопотань відповідачів про зупинення провадження у справі № 922/902/17 до розгляду господарської справи № 922/4217/16 заперечує.

Щодо клопотання позивача про витребування в Управлінні охорони культурної спадщини апарату Міністерства культури України інформацію про віднесення приміщення за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10 до пам*яток історії та культури (або іншої категорії пам*яток) національного чи місцевого значення тощо, до 2010 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Враховуючи, що позивачем не вказано обставин, що перешкоджають його наданню та належним чином неоґрунтовані обставини, які може підтвердити цей доказ, колегія суддів вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні клопотання про витребування в Управлінні охорони культурної спадщини апарату Міністерства культури України інформацію про віднесення приміщення за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10 до пам*яток історії та культури (або іншої категорії пам*яток) національного чи місцевого значення тощо, до 2010 року.

Розглянувши клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та вирішення питання щодо визнання недійсності рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 431 від 25 квітня 1980 року колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право: виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги. Однак суд не вправі змінювати предмет позову, розглядати позовні вимоги, які не були заявлені позивачем.

Приймаючи до уваги, що позивач в заяві про вихід за межі позовних вимог просить розглянути позовні вимоги, які не були заявлені, а саме визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 431 від 25 квітня 1980 року, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви позивача про вихід за межі позовних вимог.

Щодо заяви позивача про зміну предмету позову, в якому Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області просить визнати недійсним Рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів від 25 квітня 1980 року № 431, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання за Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області права оперативного управління на частину нежитлової будівлі, розташованої за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10 та визнання незаконним Рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 06 вересня 2010 року № 0800, на підставі якого було видано Свідоцтво про право власності від 08 вересня 2010 року серія САА № 704532.

В обґрунтовання позовних вимог позивач посилається на законодавчі акти 1990-1999 року, а на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів № 431 від 25 квітня 1980 року застосовувалось інше законодавство, тобто при вирішенні справ зазначеної категорії слід застосовувати закон, що діяв на час виконання цих спірних правовідносин.

Позивач у заяві про зміну предмета позову посилається лише на лист Міністерства культури України № 399/10/15-17 від 24 квітня 2017 року, в якому зазначено, що будинок за адресою: Харківська область, м. Ізюм, площа ОСОБА_4, 10, не занесений до Державного реєстру нерухомих памяток України та перебуває на обліку як памятка історії відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської обласної ради депутатів трудящих № 61 від 25 січня 1972 року та згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" до вирішення питання про його занесення/незанесення до Реєстру вважається памяткою місцевого значення і на нього поширюється вимоги закону та не посилається на обґрунтування порушень норм законодавства при прийнятті рішення № 431 від 25 квітня 1980 року.

Згідно пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

З поданої позивачем заяви про зміну предмету позову вбачається, що в заяві одночасно поєднано зміна і предмета і підстав позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви позивача про зміну предмету позову.

Розглянувши клопотання відповідачів (Ізюмської міської ради Харківської області та Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) про зупинення провадження у справі № 922/902/17 до розгляду господарської справи № 922/4217/16, враховуючи обставини даної справи, колегія суддів відмовляє у його задоволені з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частина 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України), якими в силу статті 32 Господарського процесуального кодексу України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 3 та 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України).

В пункті 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідачами у клопотанні не наведено, які саме обставини не можуть бути встановлені господарським судом самостійно при вирішенні даної справи та яким чином встановлені в іншій справі обставини впливають на оцінку доказів, якими сторони обґрунтовують свої доводи у даній справі, тому суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі.

Сама лише наявність іншої, повязаної з даною справи, не є підставою для зупинення провадження у справі. Взаємопов'язаність двох справ не свідчить про неможливість розгляду даної справи.

Щодо заяв відповідачів (Ізюмської міської ради Харківської області та Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) про застосування по справі строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у статті 268 Цивільного кодексу України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другої цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Так позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред*явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов*язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред*явлення такого позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відмовляє у задоволенні заяв відповідачів (Ізюмської міської ради Харківської області та Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) про застосування по справі строку позовної давності.

Представник відповідача (Ізюмської міської ради Харківської області) у судовому засіданні просить суд долучити до матеріалів справи письмові пояснення та додаткові докази.

Представник відповідача (Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) у судовому засіданні просить суд долучити до матеріалів справи письмові пояснення.

Колегія суддів, долучає до матеріалів справи надані відповідачами документи та переходить до розгляду справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача (Ізюмської міської ради Харківської області) у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача (Виконавчого комітету Ізюмської міської ради) у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, колегією суддів встановлено наступне.

Позивач в обґрунтування позову посилається на наступні докази: рішення Виконавчого комітету Ізюмської районної ради № 203 від 07 червня 1963 року; історичну довідку Ізюмського районного державного архіву від 16 червня 1966 року; доповнення до історичної довідки від 14 лютого 1972 року № 12; спільний лист завідувачів районним архівом та міським архівом до Харківського обласного архіву, датований 1989 роком; Закон СРСР № 1305-1 від 06 березня 1990 року "Про власність"; Розпорядження Представника Президента України від 29 травня 1992 року "Про утворення Ізюмської районної державної адміністрації та припинення діяльності виконавчого комітету Ізюмської районної ради народних депутатів", пунктом 2 якого було встановлено, що Ізюмська районна державна є правонаступником виконавчого комітету Ізюмської районної Ради народних депутатів та пункту 4 по зобов'язанню прийняття в розпорядження майна Виконавчого комітету Ізюмської районної ради; Розпорядження Представника Президента України від 29 травня 1992 року № 12 "Про затвердження відділів, управлінь та інших служб Ізюмської районної державної адміністрації"; Постанову Кабінету Міністрів України № 311 від 05 листопада 1991 року "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць (комунальною) власністю"; рішення Ізюмської районної ради від 24 липня 1992 року; рішення Ізюмської районної ради від 29 листопада 1992 року № 3 та рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 12 березня 1992 року №68.

Позивач вважає, що вони свідчать про набуття майнового права на нежитлову будівлю, розташовану за аресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Предметом позову, на думку позивача, є порушене його право оперативного управління на перший поверх нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Харківська область, місто Ізюм, площа ОСОБА_4, будинок 10.

Матеріали справи свідчать про те, що тривалий час позивач використовує приміщення, протягом з 2011 року позивач подавав до Ізюмської міської ради заяви про укладанні договорів оренди, а отримавши відповідні рішення Ізюмської міської ради ухилявся від укладання договору оренди, на вимоги Ізюмської міської ради щодо звільнення незаконно зайнятого приміщення не відповідав.

Відповідно до тексту копії архівного витягу від 29 березня 2011 року № 01-20/110 з Протоколу № 11 засідання виконкому Ізюмської районної ради депутатів трудящих Харківської області від 07 червня 1963 року про розміщення райбібліотеки та райархіву йдеться мова про розміщення в приміщенні районного будинку культури. В копії протоколу не вказана адреса за якою в протоколі розміщується райархів. визначено тільки, що в звільненому приміщенні районної бібліотеки.

Згідно архівного запису "Решение № 328 исполнительного комитета Изюмского городского Совета депутатов трудящихся Харьковской области Украинской ССР" від 02 жовтня 1968 року "Об упорядочении названий улиц и перенумерации домов и домовладений в городе Изюме" було здійснено перенумерацію житлових будинків, які розташовані на території міста ОСОБА_2 згідно списку Додатку 1.

У витягу з Додатку № 1 під № 5 зазначено "Здание бывшего райисполкома площадь Советская" старий номер будинку 8 змінюється на №10. Таким чином, з цього рішення № 328 від 02 жовтня 1968 року вбачається, що станом на цю дату будівля за адресою пл. Радянська, 10 - це приміщення колишнього райвиконкому, а не районного будинку культури, проте сам райвиконком був розташований в приміщенні, яке належало "местным советам".

Матеріали справи містять документи, датовані 1959 року, які вказують правовий статус майна - будівлі № 8 (до зміни нумерації на 10) розташованої на площі Радянській у місті ОСОБА_2. В матеріалах інвентаризаційної справи на спірне приміщення за адресою площа Радянська, 10 є оціночний акт від 02 грудня 1959 року на будинок №8 площа Радянська (після 02 жовтня 1968 року Радянська, 10) де у титульній сторінці зазначено "ОСОБА_5 местные советы, пользователь ДУ №1".

У цьому ж рішенні згідно архівного запису "Решение № 328 исполнительного комитета Изюмского городского Совета депутатов трудящихся Харьковской области Украинской ССР" від 02 жовтня 1968 року "Об упорядочении названий улиц и перенумерации домов и домовладений в городе Изюме" було здійснено перенумерацію житлових будинків, які розташовані на території міста ОСОБА_2 згідно списку Додатку 1 є під пунктом 3 інформація про перейменування "городского дома культуры", яке на площі Радянська під номером 4 на номер 6.

Таким чином, колегія суддів вважає, що є юридично доказаний факт, що станом на 22 жовтня 1968 року приміщення знаходилось у власності "местных советов", рішенням виконавчого комітету № 328 від 02 жовтня 1968 року вирішувалося питання по нерухомості, яка знаходилась в межах міста ОСОБА_2.

Районний виконком з 1968 року вже розташовувався на першому поверсі нежитлової будівлі, яка була здана в експлуатацію в 1968 році за адресою площа Центральна,1 у місті Ізюм Харківської області.

Таким чином, у період часу на який зазначає позивач за місцем розташування по площі Радянській в період 1963-1970 років існував тільки один будинок культури, про що значено у вищенаведеному рішенні. Після зміни номерів нежитлових будинків по площі Радянській колишній будинок культури зараз має №8, колишній виконком № 10 і знаходяться вони поруч одне з іншим, бо був застосований принцип парної та не парної нумерації будинків по площі Радянській.

З вищевикладеного, колегія суддів не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що згідно архівного витягу з протоколу №11 засідання виконкому Ізюмської районної ради депутатів трудящих Харківської області від 07 червня 1963 року прямо вказано що саме у спірному приміщенні було розташовано архівний відділ позивача.

Розпорядженням Ізюмського міського голови № 126 від 19 лютого 2016 року "Про затвердження переліку перейменувань вулиць, провулків, в'їздів, площ, проспектів міста ОСОБА_2" відповідно до додатку 1 до вищезазначеного розпорядження пл. Радянську було перейменовано на пл. ОСОБА_4, тому спірне приміщення має зараз адресу площа ОСОБА_4,10.

Відповідно до статті 87-1 Цивільного кодексу Української PCP (прийнятого Верховною Радою УРСР 18 липня 1963 року № 1540-VІ у 1985 році на підставі Постанови Президії Верховної Ради УРСР; Указ від 20 травня 1985 року № 278-Х1 "Про внесення змін і доповнень до Цивільного кодексу Української PCP та деяких інших законодавчих актів) майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.

В цьому ж Цивільном кодексі Української PCP (1963 року) статтею 128 регламентувався момент виникнення права власності у набувача майна за договором - право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею взнається вручення речей набувачеві.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав до суду жодного документу, який б вказував на вручення, передачу йому спірного приміщення.

До внесення змін до Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) майнові відносини в частині права на оперативне управління регулювалися "Законом СССР от 08 декабря 1961 года "Об утверждении основ гражданского законодательства Союза ССР и союзных республик", який набув чинності з 01 січня 1962 року та діяв до 1991 року. Статею 22 передбачено "порядок распоряжения государственным имуществом и обращения на него взыскания" передбачено "порядок передачи зданий, сооружений, оборудования и другого имущества, относящегося к основным средствам государственных организаций, другим государственным организациям, а также колхозам, иным кооперативным и других общественным организациям определяется законодательством Союза ССР и союзних республик."

Указом Президіуму Верховної Ради СРСР від 30 січня 1981 року до вищенаведеного закону року була введена стаття "Оперативное управление имуществом", якою зазначалося, що "имущество, закрепленное за государственными, межколхозными, государственно-колхозными и иными государственно-кооперативными организациями, состоит в оперативном управлении этих организаций, осуществляющих в пределах, установленных законом, в соответствии с целями их деятельности, плановыми заданиями и назначением имущества, права владения, пользования и распоряжения имуществом."

Таким чином з наведених норм законодавства, яке було чинним на той час таких майнових відносин як "оперативне управління" або "управління", як зазначає позивач, не існувало. Архів Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області з того часу по теперішній знаходиться по факту у приміщенні за адресою: площа ОСОБА_4, 10, тобто поза законом.

Крім того, з 1936 року законодавство СРСР визнавало "принадлежащие местным советам строения", що визначено у пункті "в" "Постановления Совета народных комиссаров СССР № 254 от 15 февраля 1936 года "О порядке передачи государственных предприятий, зданий и сооружений".

Цей порядок від 1936 року діяв до 1966 року, коли була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року "Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP".

Ця інструкція була погоджена у Верховному Суді України 15 січня 1966 року, (Інструкція втратила чинність (згідно з наказом Державного комітету України по житлово- комунальному господарству від 13 грудня 1995 року N 56)

Цією Інструкцією (розділи І, ІІ) було визначено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадять бюро технічної ін виконкомів; об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Пунктом 7 передбачалося що "Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з Додатком № 1.

У Додатку № І є примітка - якщо будівля збудована до 1941 року, матеріалами, що свідчать про закінчення будівництва і введення її в експлуатацію, є інвентаризаційні документи".

Порядок оформлення права власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів передбачений розділом III Інструкції.

Матеріали справи свідчасть про те, що згідно отриманого 23 березня 2017 року відповідачем архівного випису: "Решение № 431 Исполкома Изюмського городского совета народных депутатов Харьковской области Украинской ССР от 25 апреля 1980 года О регистрации домов фонда местных Советов" вбачається, що 25 квітня 1980 року було прийнято виконкомом рішення про реєстрацію будинків, які знаходилися на балансі ЖЕК міськвиконкому, а саме пунктом 42 зазначені об*єкти "пл. Советская, 10" та зобов*язано МБТІ видати регістраційні посвідчення.

Підставою для прийняття рішення №431 від 25 квітня 1980 року було визначено таке: "руководствуясь консультацией МКХ УССР, утвержденной 31 июня 1966 года "О порядке регистрации домов и домовладений в городах и поселках городского типа УССР, пункт 13, исполком городского Совета народних депутатов, пункт 13".

Для дотримання вимог цієї Інструкції 15 лютого 1988 року був виготовлений поверховий план на будівлю А-2 по пл. Радянська, 10.

На підставі рішення Ізюмського міськвиконкома від 25 квітня 1980 року № 431 було видано Начальником Ізюмського міжміського бюро технічної інвентаризації за зразком N 3 "Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP" реєстраційне посвідчення на будинок, який належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям. про що у відповідності до розділу V. "ОСОБА_5 реєстрових книг" було вчинено реєстровий запис за № 111.

З матеріалів справи вбачається, що на запит відповідача 28 березня 2017 року було отримано підтвердження від начальника КП "Ізюмське МБТІ" про те, що дійсно у реєстровій книзі 1 був зроблений запис за № 111 по реєстрації за житлово-експлуатаційною конторою Ізюмського міськвиконкому домоволодіння №10, яке розташоване: площа Радянська (площа ОСОБА_4) на підставі реєстраційного посвідчення виданого Ізюмським бюро технічної інвентаризації 01 жовтня 980 року.

Згідно архівних даних, станом на 21 грудня 2012 року нежитлова будівля, яка розташована за адресою: м. Ізюм, площа ОСОБА_4 (колишня Радянська, 10) зареєстрована за Територіальною громадою міста Ізюма в особі Ізюмської міської ради на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області 08 вересня 2010 року

Таким чином, документально підтверджено, що з 25 квітня 1980 року на підставі рішення Ізюмського міськвиконкома № 431 було набуто право власності на нежитлову будівлю за адресою, що виключає будь-яке майнове право іншої особи на нежитлову будівлю по площі Радянська, 10 (тепер ОСОБА_4)

Посилання позивача на історичні довідки - довідку Ізюмського районного державного архіву від 16 червня 1966 року, доповнення до історичної довідки від 14 лютого 1972 року № 12, спільного листа завідувачів районним та міським архівами від 07 березня 1989 року свідчить не про набуте право на майно, а про фактичне розташування архівів у цей період.

Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 68 вирішувалося питання "Про розмежування комунальної власності між адміністративно-територіальними одиницями Харківської області". У Додатку № 1 до рішення визначений перелік майна, що передається до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць Харківської області є хибним посилання позивача на те, що при передачі майна в комунальну власність, це майно (позивач має на увазі спірне приміщення), повинно було відображатися у третьому стовпчику, бо на дату прийняття цього рішення вже було набуто право власності на спірну будівлю в 1980 році.

Рішенням Ізюмської районної ради народних депутатів в Харківської області від липня 1992 року зазначено, у розділі І, йдеться про майновий комплекс адміністративної будівлі у складі якого перебувають відділи, комітети та управління. Крім того. Додаток № 1 не має ознак належності до будь-якого рішення сесії Ради рішення, бо на самому додатку відсутнє посилання на дату, тому він є юридично нікчемним.

Крім того, у 1992 році майновий комплекс адміністрації розташовувався за адресою: площа Центральна, 1. На належність позивачу будь-якого нежитлового фонду у цьому рішенні взагалі немає посилання.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України №311 від 05 листопада 1991 року "Про розмежування державного майна України між загальнодержавному (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" як на таку, на підставі якої він набув право на спірну нежитлову будівлю. Твердження позивача суперечить тексту абзацу 2 зазначеної постанови, у якій зазначено: затвердити перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається та установити, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Як вбачається з тексту цієї постанови законодавець відокремив майно, яке належить до комунальної власності з загальнодержавної власності, визнавши на нього права територіальних громад.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

ГІравовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Згідно статті 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до статті 134 Господарського кодексу України право власності - основне речове право у сфері господарювання.

Саме суб*єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом (частина 1).

Згідно частини 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування обєктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частина 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає захист майнового права територіальної громади та передбачає, що право власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

16 листопада 2011 року Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області в особі першого заступника голови районної державної адміністрації звернулася до Ізюмського міського голови з проханням надати в оренду строком на 2 роки 11 місяців частину приміщення площею 156,26 кв.м., розташованого за адресою: м. Ізюм, пл. Радянська, 10 для розміщення в ньому архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації та зберігання документації Національного архівного фонду України.

29 грудня 2011 року рішенням Ізюмської міської ради 21 сесії 6 скликання № 0901 було надано Ізюмській районній державній адміністрації Харківської області строком на 2012 рік на умовах встановлення розміру орендної плати 0.01 % від експертної оцінки вартості частини нежитлового приміщення, площею 156,26 кв.м., розташованого за адресою: м. Ізюм, пл. Радянська, 10 для розміщення в ньому архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації та зберігання документації Національного архівного фонду України.

Управління житлово-комунального господарства Ізюмської міської ради на виконання рішення Ізюмської міської ради 21 сесії 6 скликання № 0901 від 29 грудня 2011 року направило за вихідним № 30 від 13 січня 2012 року першому заступнику голови Ізюмської районної державної адміністрації два примірника договору оренди комунального майна з повідомленням про необхідність забезпечити наявність незалежної експертної оцінки нежитлового приміщення за адресою: м. Ізюм, пл. Радянська, 10, площею 156,36 кв.м. для нарахування орендної плати, договір між сторонами не укладався.

05 грудня 2012 року голова районної державної адміністрації звернувся з проханням до Ізюмського міського голови про надання в оренду строком на 2 роки 11 місяців частину приміщення площею 156,26 кв.м., розташованого за адресою: м. Ізюм, пл. Радянська, 10 для розміщення в ньому архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації та зберігання документації Національного архівного фонду України зі встановленням орендної плати у розмірі 0.01 % від експертної оцінки вартості частини нежитлового приміщення.

Рішенням Ізюмської міської ради 42 сесії 6 скликання № 1658 від 31 січня 2013 року надано Ізюмській районній державній адміністрації Харківської області в оренду строком на 2 роки 11 місяців на умовах встановлення розміру орендної плати 0.01 % від експертної оцінки вартості частини нежитлового приміщення, площею 156,26 кв.м., розташованого за адресою: м. Ізюм, пл. Радянська, 10 для розміщення в ньому архівного відділу районної державної адміністрації та зберігання документації Національного архівного фонду України.

11 лютого 2013 року Управління ЖКГ Ізюмської міської ради листом № 190 направило лист Голові Ізюмської районної державної адміністрації, в якому повідомило, що на виконання рішення Ізюмської міської ради 42 сесії 6 скликання №1658 направляє примірник Типового договору оренди комунального майна та було запропоновано виготовити незалежну експертну оцінку нежитлового приміщення за адресрю: м. Ізюм, пл. Радянська, 10, площею 156,26 кв.м.

22 березня 2013 року було направлено новий лист Голові районної державної адміністрації з проханням надати відповідь на лист №190 від 11 лютого 2013 року.

27 березня 2013 року за вихідним № 01-23/823 Першим заступником голови районної державної адміністрації була надана відповідь що проведення оцінки майна не є обов'язковим, а стосовно отриманих договорів оренди у листі нічого не зазначено, після чого протягом 2013, 2014, 2015 року з боку позивача не надходило письмових пропозицій щодо регулювання орендних відносин по факту незаконного використання зазначеного приміщення під архів.

Таким чином, Ізюмська районна державна адміністрація продовжила користуватись приміщенням без законних підстав.

15 березня 2016 року рішенням № 0216 11 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання було затверджено Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду, Порядку проведення конкурсу на право оренди комунального майна територіальної громади міста ОСОБА_2.

На підставі цього рішення була проведена робота по виявленню приміщень, на які відсутні договори оренди між орендодавцем Ізюмською міською радою в особі УЖКГ та орендаря з метою подальшого впорядкування орендних відносин

По факту незаконного використання нежитлового приміщення за адресою: м. Ізюм, пл. Джона Леннона, 10, площею 156,26 кв.м, голові Ізюмської районної державної адміністрації ОСОБА_6 були направлені листи від 08 липня 2016 року № 2725 та №3733 від 27 вересня 2016 року про необхідність вивільнення нежитлового приміщення.

На лист № 2725 від 08 липня 2016 року відповіді позивачем не було надано.

На наступний лист №3733 від 27 вересня 2016 року відповідач надав відповідь 06 жовтня 2016 року, де зазначено, що архівний відділ займає приміщення з 1968 року, що забороняється переміщення установи без надання іншого рівноцінного приміщення та вивільнення приміщення, в якому розташований Архівний відділ Ізюмської районної державної адміністрації є неможливим.

Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області фактично відмовилась звільняти приміщення.

03 листопада 2016 року голова Ізюмської міської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_6 звернулася з листом № 01-32/2790 щодо надання в оренду частини нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: м. Ізюм, площа ОСОБА_4, 10.

21 грудня 2016 року за вихідним № 4796 на ім*я Голови Ізюмської районної державної міністрації Харківської області ОСОБА_6 та керівнику архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації був направлений лист з повідомленням про дачу розгляду на сесії Ізюмської міської ради проекту про розгляд звернення голови Ізюмської районної ржавної адміністрації Харківської області щодо надання в оренду частини нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м. Ізюм, площа ОСОБА_4,10.

23 грудня 2016 року рішенням 28 сесії 7 скликання Ізюмської міської ради № 0780 було відмовлено Ізюмській районній державній адміністрації Харківської області в наданні в оренду частини нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: м. Ізюм, площа ОСОБА_4. 10.

Після отримання рішення сесії Рішення 28 сесії 7 скликання Ізюмської міської ради № 0780 від 23 грудня 2016 року та актів перевірок на ім*я Ізюмського міською голови за вихідним № 01-24/196 від 18 січня 2017 року від позивача був отриманий лист, в якому повідомлялося, що вивільнити приміщення архівного відділу Ізюмської районної державної адміністрації не вбачається можливим.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що своїми листами від 2011 року Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області обізнана з правом власності Ізюмської територіальної громади на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Ізюм, площа ОСОБА_4,10.

Станом на 02 грудня 1959 року вже обслуговувалося Ізюмським міським бюро технічної інвентаризації, про що в інвентарній справі на зазначену нежитлову будівлю складалися ОСОБА_7 від 02 грудня 1959 року. Акти по переоцінці нежитлової будівлі від 10 грудня 1959 року, ОСОБА_7 про внесення змін до поверхових планів від 06 березня 1969 року, Таблиці для визначення зносу будівлі по технічному стану конструктивних елементів та переоцінці від 08 грудня 1971 року. У цих документах зазначено, що володільцем майна є "Местные советы", а "пользователь Управление домами".

Згідно архівного витягу № 01-54/204 від 23 березня 2017 року отримана інформація про те що рішенням XII сесії Ізюмської міської ради народних депутатів XXI скликання був заснований 11 червня 1993 року Фонд міського комунального майна.

Відповідно Наказу № 90-К Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Харківській області від 08 серпня 1994 року на підставі Указу Президента України "Про єдину систему приватизації в Україні" № 56/94 від 19 лютого 1994 року Фонд міського комунального майна Ізюмської міської ради народних депутатів реорганізовано в представництво Фонду Державного майна в м. Ізюмі.

Згідно рішення ІУ сесії XXIII скликання Ізюмської міської ради від 11 вересня 1998 року та Наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна Україн по Харківській області №191-К від 28 вересня 1998 року на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Представництво Фонду Державного майна України в м. Ізюм реорганізовано в Фонд комунального майна Ізюмської міської ради.

Відповідно до рішення № 0886 від 19 липня 2000 року "Про реєстрацію нерухомого майна територіальної громади м. Ізюм" від 19 липня 2000 року виконавчий комітет Ізюмської міської ради на підставі доповіді начальника Фонду комунального майна Ізюмської міської ради щодо юридичного оформлення права власності на майно житлового фонду, який зараховано на баланс житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства міськвиконкому, на підставі Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішив провести формування обсягів нерухомого майна, яке обліковується на балансі ЖРЕП міськвиконкому та видати свідоцтва на право власності на нерухоме майно, яке обліковується на балансі житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства міськвиконкому за територіальною громадою міста в особі Ізюмської міської ради згідно з додатком 2. Додаток 2 включає 471 об*єкт нерухомості, серед яких нежитлова будівля по площі Радянська, 10 знаходиться під № 329.

На підставі Наказу Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року (діяв до 02 липня 2012 року) "Об утверждении Правил государственной регистрации объектов недвижимого имущества, находящихся в собственности юридических и физических лиц" у відповідності до розділу 4 Порядку оформлення права власності на об*єкти нерухомого майна, згідно пункту 4.1, була здійснена реєстрація права власності.

З матеріалів справи вбачається, що згідно відповіді архівного відділу Ізюмської міської ради №01-54/210 від 28 березня 2017 року на запит відповідача про наявність свідоцтва на нежитлову будівлю по площі Радянській, 10, виданого на виконання рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0886 від 19 липня 2000 року "Про реєстрацію нерухомого майна територіальної громади м. Ізюм" отримана відповідь, що такий документ до архіву не передавався. Виконавчий комітет не отримував це свідоцтво у письмовій формі

У 2004 році набув чинності Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року № 1952-1V, Законом державної реєстрації прав передбачено проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно інших речових прав за заявочним принципом подання уповноваженому суб*єкту відповідної заяви про державну реєстрацію, форму і вимоги до якої встановлені Міністерством юстиції України, частина 4 статті 15 Закону.

У відповідності до частини 2 статті 3 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об*єкти нерухомого майна, їх оомежень га правочинів щодо нерухомого майна. У відповідності до частини 4 статті 5 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться місцевими органами державної реєстрації прав виключно за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: в містах Києві та Севастополі, місті обласного підпорядкування, районі.

06 вересня 2010 року виконавчим комітетом Ізюмської міської ради на виконання рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 19 липня 2000 року № 0886 на виконання вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року № 1952-1V та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Мінюсту від 07 лютого 2002 року № 7/5 виконавчий комітет вирішив оформити право власності на нежитлову будівлю, А-21І, загальною площею 393,7 кв.м розташовану за адресою: площа Радянська, будинок 10, в місті Ізюм, Харківської області за територіальною громадою міста ОСОБА_2 та зобов*язав Комунальне підприємство "Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації" замість реєстраційного посвідчення від 01 жовтня 1980 року видати свідоцтво про право власності.

08 вересня 2010 року на підставі чинного законодавства територіальна громада міста ОСОБА_2 в особі Ізюмської міської ради отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно комунальної власності на нежитлову будівлю А-211, загальною площею 393.7 кв.м., розтащовану за адресою: площа Радянська, будинок 10, в місті Ізюм, Харківської області серії CAA № 704532. У Свідоцтві про право власності зазначено, що "Свідоцтво видане замість реєстраційного посвідчення виданого Ізюмським бюро технічної інвентаризації 01.10.1980 року", підстава рішення Ізюмського виконавчого комітету міської ради №0800 від 06.09.2010 року."

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів вважає вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.08.2017 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_5