КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2017 р. Справа№ 927/330/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явилися.

від відповідача: Короткий Є.В. - довіреність б/н від 28.07.2016.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року

у справі № 927/330/17 (суддя Белов С.В.)

за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства „Будівельна компанія

„Домобудівник"

про стягнення 110 925,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду ОСОБА_3 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року та прийняти нове рішення, яким стягнути з ПАТ „БК „Домобудівник" 110 925,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 16.02.2014 року по 07.12.2016 року включно, за виключенням періоду визнання боржника банкрутом з 08.12.2015 року по 08.06.2016 року включно, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, вищевказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Сотніков С.В., Доманська М.Л.

Ухвалою суду від 10.07.2017 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу у справі № 927/330/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.08.2017 року за участю повноважних представників сторін.

У зв'язку з перебуванням судді Доманської М.Л. у відпустці, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.07.2017 року для розгляду справи № 927/330/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Верховець А.А., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 01.08.2017 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ОСОБА_3 прийнято до провадження.

До початку судового засідання через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній простить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач та його представники в судове засідання 01.08.2017 року не з'явились, причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у справі зворотнім поштовим повідомленням про вручення ухвали суду апеляційної інстанції від 10.07.2017 року про прийняття апеляційної скарги до провадження. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляв.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За викладених обставин, оскільки явка учасників сторін обов'язковою не визнавалась і матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, враховуючи належне повідомлення позивача про судове засідання, за відсутності клопотань з його боку, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами у відсутність представників позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позивача, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року - без змін.

01.08.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року - частковому скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні господарського суду Чернігівської області перебуває справа № 927/1361/13 за заявою дочірнього підприємства „Чернігівська механізована колона „ПАТ „Київсільелектро" про банкрутство ПАТ „Будівельна компанія „Домобудівник" за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

30.03.2017 року ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Чернігівської області із позовом до ПАТ „Будівельна компанія „Домобудівник" про стягнення 110 925,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2014 року по 07.12.2016 року включно, за виключенням періоду визнання боржника банкрутом з 08.12.2015 року по 08.06.2016 року.

В обґрунтування відповідних вимог позивач вказує на те, працював в ПАТ „Будівельна компанія „Домобудівник" на посаді першого заступника Генерального директора та був звільнений з роботи згідно наказу про припинення трудового договору від 11.03.2014 року № 45-ВК на підставі п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України.

В позовній заяві позивач зазначає, що розрахунок по заробітній платі з ним було здійснено 12.12.2016 року, тобто затримка розрахунку скала всього 580 днів, а відтак просить суд стягнути з відповідача 110 925,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2014 року по 07.12.2016 року включно, за виключенням періоду визнання боржника банкрутом з 08.12.2015 року по 08.06.2016 року.

За наслідками розгляду заявлених вимог, рішенням господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року в позові відмовлено повністю з підстав пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з відповідним позовом, а також відсутності поважних причин для його поновлення.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів вбачає підстави для його часткового скасування з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується відповідачем, ОСОБА_3 працював в ПАТ „Будівельна компанія „Домобудівник" на посаді першого заступника Генерального директора та був звільнений з роботи згідно наказу про припинення трудового договору від 11.03.2014 року № 45-ВК на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин).

Однак, в порушення приписів ст. 116 КЗпП України, при його звільненні не було здійснено повний розрахунок заборгованості по заробітній платі.

Станом на дату звільнення заборгованість по заробітній платі перед позивачем складала 9 788,59 грн.

Відповідно до ст. 117 Кодексу Законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності чи коштів у роботодавця або перебування в судовій процедурі банкрутства не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Разом з тим, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. (Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 24.06.2015 року по справі № 6-116цс15).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк, Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Станом на 12.12.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 17 685,67 грн., в тому числі 9 788,59 грн. - заробітна плата та 7 897,08 грн. - компенсація втрати чистини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за вирахуванням обов'язкових платежів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме поданих відповідачем зведених відомостей сум для зарахування на рахунки від 12.12.2016 року та від 14.12.2016 року на рахунок позивача була зарахована сума 17 685,67 грн.

Отже моментом припинення трудового правопорушення є день фактичного розрахунку - 14.12.2016 року.

В обґрунтування підстав, з яких відповідач не розрахувався з позивачем, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище та перебування підприємства у судовій процедурі банкрутства.

В той же час, як було зазначено, вказані вище обставини не можуть бути поважними причинами несвоєчасного розрахунку з позивачем, а отже судом встановлено вину відповідача у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема на виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, судом встановлено, що позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 110 925,00 грн. ОСОБА_3 заявлено 30.03.2017 року, тобто з пропуском тримісячного строку з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (14.12.2016 року).

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем було заявлено заяву про застосування позовної давності при вирішенні даного спору.

В свою чергу, позивачем заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку подання позову.

Відповідно до ст. 234 КЗпП, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

В обґрунтування поважності причин пропуску відповідного строку, позивач посилається на перебування в місцях позбавлення волі, на підтвердження чого надав копію довідки СІЗО, а тому, на його думку, є обмеженим в реалізації своїх прав на інформацію та своєчасне звернення до суду.

Відповідно до Вироку Новозаводського районного суду міста Чернігова від 13.06.2014року по справі №751/2642/14 ОСОБА_3, працюючи на посаді першого заступника Генерального директора Публічного акціонерного товариства „Будівельна компанія „Домобудівник", будучи службовою особою, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, зловживаючи службовим становищем та директор ТОВ "Національна агроуправлінська компанія", з метою реалізації злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, вступили в попередню змову між собою, з корисливих мотивів, вчинили закінчений замах на заволодіння майном ПАТ „Будівельна компанія „Домобудівник" в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб та заволодіння майном ПАТ „БК „Домобудівник", вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; шахрайство, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; шахрайство, вчинене у великих розмірах, повторно, за попередньою змовою групою осіб; крім того, ОСОБА_3 використав завідомо підроблені документи та легалізував доходи, одержані злочинним шляхом.

За скоєння злочину позивач був засуджений до позбавлення волі з конфіскацію коштів, одержаних злочинним шляхом, та з конфіскацією всього майна, що є його власністю. Також, йому було присуджено стягнення на користь ПАТ „БК „Домобудівник" коштів у сумі 111 289,94 грн.

Разом з тим, перебування позивача в місцях позбавлення волі правомірно не визнано судом першої інстанції поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки позивач сам у позовній заяві зазначає, що виплата йому заробітної плати ПАТ „БК „Домобудівник" була здійснена 12.12.2016 року, а відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, а саме: доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, засудженій до покарання у вигляді позбавлення волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або обмеження волі від 06.03.2017 року №025-0000334 ОСОБА_3 призначено адвоката Кручек О.О. саме 06.03.2017 року. Тобто позивач мав можливість скористатись правом для захисту своїх інтересів, через адвоката, в установлений законом строк.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що адвокат Кручек О.О. мала право лише на отримання інформації на адвокатський запит від юридичної особи, спростовуються відповідною копією доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3, згідно якого Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Чернігівській області призначено останньому адвоката Кручек О.О. в тому числі і для представництва в судах та складання процесуальних документів.

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року у даній справі в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 110 925,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2014 року по 07.12.2016 року включно, за виключенням періоду визнання боржника банкрутом, у зв'язку з пропуском строку позовної давності є обґрунтованим та таким, що прийнято відповідно до норм чинного законодавства, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні, необґрунтовані та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення в цій частині не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду щодо стягнення з позивача 1663,88 грн. судового збору за подання позовної заяви, враховуючи наступне.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом (ч. 2 ст. 44 ГПК України).

Таким спеціальним законом є Закон України від 08.07.2011 року № 3674-VI „Про судовий збір".

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення тощо.

Згідно Закону України „Про судовий збір" судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру справляється у відповідному розмірі, а саме 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі ст. 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік", вбачається, що з 1 січня 2017 року установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі - 1600 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом, ухвалою господарського суду від 07.06.2017 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а за наслідками розгляду позовної заяви оскаржуваним рішенням про відмову у позову також стягнуто з позивача суму судового збору за майновий спір у розмірі 1663,88 грн. на підставі ст. 49 ГПК України.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року N 484-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" (далі - Закон № 484-VIII). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України „Про судовий збір"), зокрема й підвищено розмір ставок за подання касаційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік суб'єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України „Про судовий збір"). Закон № 484-VIII набрав чинності з 01.09.2015 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" у редакції, чинній до 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

З 1 вересня 2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 1 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Верховного суду України від 30.11.2016 року у справі №226/168/15-ц.

Як встановлено судом, позивачем в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 94 КЗпП України, частини 1 статті 1 Закону України „Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати в силу статті 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За структурою КЗпП України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII „Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Верховний Суд України у своїй постанові від 14.11.2012 року у справі №6-139цс12, посилаючись на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію передбачена Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до фонду додаткової заробітної плати.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, заявляючи позов про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, був звільнений від сплати судового збору за подання відповідної позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір", а відтак судом першої інстанції помилково стягнуто з позивача на користь Держаного бюджету України 1 663,88 грн. судового збору.

При цьому, оскільки апеляційним судом було встановлено вину відповідача у невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, проте відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про стягнення відповідної суми судового збору з відповідача на підставі ч. 2 ст. 49 ГПК України, яка передбачає право господарського суду незалежно від результатів вирішення спору покласти судовий збір на сторону, внаслідок неправильних дій якого виник спір.

Таким чином, з відповідача на користь Держаного бюджету України підлягає стягненню 1 663,88 грн. судового збору за подання ОСОБА_3 позовної заяви.

Керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Кодексом законів про працю України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року у справі № 927/330/17 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 20.06.2017 року у справі № 927/330/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін, а в частині стягнення з позивача 1 663,88 грн. судового збору на користь Державного бюджету України скасувати.

3. Прийняти в скасованій частині нове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства „Будівельна компанія „Домобудівник" (14001, м. Чернгігів, вул. Івана Мазепи, 59-А, , р/р № 21 в ЧОУ АТ „Ощадбанк", код банку 353553) на користь Державного бюджету України (отримувач: УДКСУ м. Чернігова, Державний бюджет, рахунок: 3002, , Банк: ГУДКУ у Чернігівській обл., МФО: 853592, код бюджетної класифікації 22030001) судовий збір у розмірі 1663,88 грн.

4. Доручити господарському суду Чернігівської області видати наказ.

5. Копію постанови суду надіслати сторонам.

6. Справу № 927/330/17 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

А.А. Верховець