КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа№ 911/1089/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 15.08.2017 по справі №911/1089/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017

у справі №911/1089/17 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Югмедконтракт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про стягнення 193 094,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Югмедконтракт" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі-відповідач) 193 094,53 грн. заборгованості за договором поставки №131015-001 від 13.10.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №131015-001 від 13.10.2015, позивач поставив товар відповідачу, а відповідач прийняв товар, проте за отриманий товар розрахувався частково, в результаті чого у нього виникла заборгованість в сумі 193 094,53 грн. за видатковими накладними: №061211, 061214, № 061213, №061212, №061210, №061209 від 06.12.2016 та №160114, №160115, №160116, №160117, №160113, №160112 від 16.01.2017 та №070282, №070284, №070286, №070285, №070281 від 07.02.2017.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1089/17 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Югмедконтракт" 193 094,53 грн. основного боргу, 2 896,43 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 22.05.2017, відповідач звернувся з апеляційної скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, в яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

14.08.2017 через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання, в якому просить відкласти та продовжити строк розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

Розглянувши в судовому засіданні, яке відбулося 15.08.2017, дане клопотання, судова колегія дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.3.9.2 постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості забезпечити участь у судовому засіданні представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Більше того, останнім не зазначено в клопотанні, з посиланням на відповідні докази, причини неможливості забезпечити явку уповноваженого представника, хоча дане клопотання було подано безпосередньо в суд його представником.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що в разі неможливості забезпечити явку іншого представника в судове засідання, представництво інтересів відповідача міг здійснювати безпосередньо керівник останнього у відповідності до ст.28 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене та те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2015 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір поставки №131015-001 (далі-Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Найменування, ціна за одиницю товару та кількість товару, що входить у партію поставки, визначаються у накладних на товар. Дата вказана у накладній про прийняття товару покупцем є датою поставки товару постачальником та фактичним виконанням замовлення (п.3.3 Договору).

Відповідно до п.3.4 Договору, якщо сторонами не обумовлено інше місце поставки, товар приймається за кількістю та якістю представником (представниками) покупця, належним чином уповноваженими відповідно до чинного законодавства, на складі покупця на підставі товарносупровідних документів, які підтверджують кількість, комплектність, номенклатуру та асортимент товару. При отриманні товару покупець, в присутності представника постачальника, перевіряє кількість товару, збереження упаковки, наявність зовнішніх дефектів та правильність оформлення товарних документів. У випадку виявлення будь-яких недоліків покупець складає акт у порядку , обумовленому а пункті 4.2 цього договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що якщо уповноваженим представником покупця виявлено невідповідність якості, кількості, повноти, маркування, упаковки товару вимогам, передбаченим стандартам, технічними умовами, цим договором або даними, зазначеними на маркуванні упаковки, а також у відповідних документа, що засвідчують кількість та якість товарів, покупець має право припинити прийняття товару і скласти акт, у якому має бути зазначена кількість перевірених товарів з зазначенням заводських номерів товару, переліком дефектів та/або переліком відсутніх комплектуючих.

Згідно із п.7.1 Договору покупець повинен сплатити поставлений товар не пізніше 60 календарних днів з дати поставки товару постачальником (або передачі всіх товаросупровідних документів). Оплата, за згодою сторін, може бути здійснена шляхом 100% попередньої оплати або часткової оплати.

За порушення грошових зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день порушення виконання (п.8.4 договору).

Пунктом 11.1 Договору сторони погодили, що він вступає в дію з дати його укладення (підписання) та скріплення печатками і діє протягом одного року, а у частині не виконаних зобов'язань - до їх повного виконання. Дата підписання зазначена на 1 сторінці у верхньому лівому куті даного договору. Дострокове розірвання договору можливе лише у випадках, передбачених законодавством України.

Таким чином, внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Згідно із ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов Договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 195 154,62 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: №№061211, 061214, 061213, 061212, 061210, 061209 від 06.12.2016, №№160114, 160115, 160116, 160117, 160113, 160112 від 16.01.2017 та №№070282, 070284, 070286, 070285, 070281 від 07.02.2017. Як вбачається з вказаних видаткових накладних в графі одержувача вказано - отримав ОСОБА_2 (а.с.18-34 т.1).

В матеріалах справи містяться ряд довіреностей на отримання товару за вищезазначеними накладними від ТОВ "Фрам Ко" (відповідач) на свого представника ОСОБА_2, а саме: довіреність №6510К від 06.12.2016, довіреність №168К від 16.01.2017, довіреність №626К від 07.02.2017 (а.с.67-72).

Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів оплати за поставлений товар в сумі 195 154,62 грн.

Також, відповідачем не надано доказів пред'явлення позивачу претензій щодо кількості поставленого товару, в тому числі не надано складених актів з відображенням переліку дефектів та відсутніх комплектуючих.

В той же час, позивач звертаючи до господарського суду просив стягнути з відповідача загальну вартість поставленого товару по зазначених вище видаткових накладних лише 193 094,53 грн., оскільки позивач не обмежений нормами процесуального права щодо заявлення до стягнення меншої суми, ніж належить до стягнення, тому даний спір розглядається в розрізі заявленої позивачем суми боргу.

Стосовно доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що додані до позовної заяви видаткові накладні не можуть бути належними доказами поставки товару за спірним Договором, оскільки не містять усіх необхідних реквізитів первинних документів, що підтверджують дану господарську операцію, а також про те, що відсутні в доданих до позову документах заявки відповідача на замовлення товару та товаро-транспортних накладних, то вони не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки відповідач спірну суму боргу за Договором в розмірі 193 094,53 грн. визнав, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим їх печатками актом звіряння взаєморозрахунків на суму 193 094,53 грн.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

З приводу відсутності в доданих до позову документах заявок відповідача на замовлення товару та товаро-транспортних накладних, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що відсутність документів на замовлення відповідачем відповідного товару та товарно-транспортних накладних за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі №3-77гс15).

Крім того, надані позивачем накладні містять достатньо інформації щодо встановлення факту передачі товару та отримання його уповноваженим представником відповідача, а наведені відповідачем недоліки в оформленні первинних документів не спростовують фактичної поставки товару та отримання його відповідачем (а.с.73 т.1).

Посилання апелянта на відсутність відтиску мокрої печатки останнього на вищезазначених накладних, судовою колегію не приймаються до уваги, оскільки у відповідності до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" засвідчення печаткою видаткової накладної не є обов'язковим.

Інші доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частинні стягнення заявленого позивачем боргу у розмірі 193 094,53 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-43, 49, 99, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1089/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 22.05.2017 у справі №911/1089/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/1089/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна