РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2017 р. Справа № 903/331/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Гудак А.В.

при секретарі Гладкій Л.А.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі № 903/331/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська електротехнічна компанія, м.Луцьк

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго, м.Луцьк

про стягнення 135734,68 грн.

Рішенням господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі №903/331/17 (суддя Дем'як В.М.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська електротехнічна компанія до Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго про стягнення 135734,68 грн. - задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська електротехнічна компанія" 132980,35грн. заборгованості та 1965,23грн. витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі на суму 2754,33 грн. припинено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач ПАТ "Волиньобленерго", звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального права при недотримані норм процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи. Апелянт вважає, що місцевий суд розглянув справу без повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, а також неправильно визначив характер спірних правовідносин.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при відмові в задоволені клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки ПАТ "Волиньобленерго" готувалась пропозиція щодо укладення мирової угоди з позивачем ТОВ "Волинська електротехнічна компанія" однак, судом при розгляді справи неправомірно та безпідставно відхилено вказане клопотання.

Апелянт також зазначає, що судом не взято до уваги положення п.10.3 Договору підряду №19/16-609 ПР від 07.12.2016 року, яким передбачено вирішення усіх спорів повязаних з договором шляхом переговорів сторін. Крім того вказує, що ПАТ "Волиньобленерго" не отримувало від ТОВ "Волинська електротехнічна компанія" жодної письмової претензії щодо досудового врегулювання спору, що спричинило не дотримання позивачем умов п. 10.3 даного договору, як і не дотримання приписів ст.ст.5, 6, п.1 ч.1 ст.57 ГПК України, якими передбачено обовязковість вжиття заходів досудового врегулювання господарського спору, зокрема направлення письмової претензії особі, що порушила права та законні інтереси заявника претензії, у звязку з чим відповідача було позбавлено можливості задовольнити вимоги позивача до моменту подачі ним позовної заяви до господарського суду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від "22" червня 2017 р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі № 903/331/17 прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду - ОСОБА_2 від 15.08.17 р. у справі №903/331/17 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Розізнаної І.В., та відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/331/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В., суддя Бучинська Г.Б.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від "15" серпня 2017 р. призначено розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі №903/331/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В., суддя Бучинська Г.Б.

15.08.2017р. в судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю Волинська електротехнічна компанія - ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі №903/331/17 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, проте про розгляд скарги повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення наявне в матеріалах справи.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні, за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішення загальних зборів акціонерів ПАТ "Волиньобленерго", оформленого протоколом №22 від 14.04.2017р., змінено тип та найменування товариства з публічного акціонерного товариства "Волиньобленерго" () на приватне акціонерне товариство" Волиньобленерго " (), що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

07 грудня 2016 року між відповідачем (замовником) ПАТ "Волиньобленерго" та позивачем (підрядником) ТОВ "Волинська електротехнічна компанія" укладено договір підряду №19/16-609ПР.

Згідно п.1.1. договору за дорученням замовника підрядник зобовязався виконати будівництво ПЛ-10кВ та ЩТП-100/10/0,4кв (1 та 2 черги) для обєкту : ОСОБА_2 будівництво електричних мереж житлово-обслуговуючого кооперативу Масив 2015 у відповідності до проектно-кошторисної документації на проведення робіт.

Відповідно до п.1.2. договору замовник зобовязався прийняти та оплатити роботу згідно з виставленими рахунками та актами приймання виконаних будівельних робіт.

Пунктом 3.1. передбачено, що ціна договору визначається згідно з затвердженим сторонами кошторисом і складає 232980,35грн., в тому числі ПДВ 20% - 38830,06грн.

Відповідно до п. 3.7. договору (Терміни оплати), у строк не менш 3 (трьох) днів до початку робіт замовник здійснює передоплату у розмірі не менше 30% від загальної вартості об'єкту згідно даного договору. Остаточні розрахунки здійснюються на підставі загальної вартості фактично виконаних робіт по об'єкту та сплачуються замовником протягом 10 (десяти) банківських днів з дати підписання замовником актів приймання виконаних робіт.

Згідно п.4.4. договору, підрядник зобов'язувався виконати роботи до 31.03.2017р.

У відповідності до пунктів 6.2., 6.3., 6.7. договору передбачено, що замовник зобов'язаний повернути підписаний акт приймання виконаних будівельних робіт, або повідомити про виявленні зауваження у акті приймання виконаних будівельних робіт протягом 10-ти днів з моменту його підписання і надання підрядником. У разі відмови Замовника від підписання акта про це вказується у акті і він підписується підрядником. У випадку, якщо Замовником не надано вмотивованої відмови підписання акту приймання виконаних будівельних робіт протягом 10-ти днів з моменту надання його Виконавцем, робота вважається прийнятою. Підписання акту приймання виконаних будівельних робіт і довідки є підставою для здійснення остаточних розрахунків між Сторонами.

Згідно п.8.1. договору, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання.

Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

Товариство з обмеженою відповідальністю Волинська електротехнічна компанія керуючись умовами Договору, своєчасно виконало передбачені останнім роботи, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2017р.

Публічне акціонерне товариство Волиньобленерго, взяті на себе згідно договору від 07.12.2016р. зобовязання в частині проведення з позивачем розрахунків по оплаті виконаних робіт виконав частково, що підтверджується випискою по особовому рахунку за 19.12.2016р., актом звірки взаєморозрахунків за період січень 2017 р. травень 2017 р., складений ТОВ "Волинська електротехнічна компанія".

Судова колегія, погоджуючись із висновками місцевого господарського суду, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 Цивільного Кодексу України, договором або іншим законом.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об'єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою (ч.6 цієї статті).

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення Договору підряду №19/16-609ПР.

На виконання умов договору позивач виконав свої зобов'язання якісно і у визначений строк, на що вказують акти приймання виконаних, які підписані сторонами та не визнані недійсними, однак, відповідач свої зобовязання по оплаті за виконані підрядні роботи виконав частково, сплативши позивачу за виконанні ним підрядні роботи згідно Договору у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість за виконані роботи, що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку, актом звірки взаєморозрахунків, який складений ТОВ "Волинська електротехнічна компанія".

Предметом спору у даній справі є обов'язок відповідача оплатити виконані позивачем роботи за договором підряду.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України, що визначено ст. 175 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами ч.1 ст.846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Приписами ст.629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.879 Цивільного кодексу України, оплата робіт провадиться після прийняття замовником виконаних робіт, якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п.п.3.7.2 Договору сторони визначили, що остаточні розрахунки здійснюються замовником протягом 10 банківських днів з дати підписання замовником актів приймання виконаних будівельних робіт.

Враховуючи викладене та положення ст.11, ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України у ПАТ "Волиньобленерго" виник обов'язок по оплаті виконаних робіт.

Сторонами не заперечується та підтверджується банківською випискою по особовим рахункам ТОВ "Волинська електротехнічна компанія", що ПАТ "Волиньобленерго" було сплачено за договором підряду 100 000,00 грн.

При цьому, скаржником не спростовано того факту, що на момент звернення позивача до суду першої інстанції та прийняття рішення у даній справі, згідно з наявним у матеріалах справи актом приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2017 року, в останнього виникла заборгованість на суму, яка становить 132 980,35 грн..

На момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції, скаржником (відповідачем) не надано жодних належних доказів у розумінні ст.ст.32, 33, 34 ГПК України на підтвердження факту повного погашення заборгованості за Договором як то чеки, платіжні доручення, виписки з банку по рахункам тощо.

За наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 132 980,35 грн..

Також, ТОВ "Волинська електротехнічна компанія" при поданні позову поряд із стягненням основної заборгованості, було заявлено вимогу про стягнення 2754,33 грн. пені.

Однак, 06.06.2017р. вх. № 01-80/66/17 від позивача надійшла заява, у якій останній просить суд прийняти відмову від позовної вимоги, щодо стягнення пені в сумі 2754,33 грн.

Колегія суддів, враховуючи положення п.3.11, абз. 2 п. 4.6 Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказану заяву, виходячи з її змісту, раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, розцінив як відмову від позову в частині стягнення пені та припинив провадження в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права відхиляються апеляційним судом, з огляду на наступне.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Водночас, ст. 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи наведене, а також те, що ухвалу про порушення провадження у справі від 19.04.2017 року представник відповідача отримав завчасно, а саме 21.04.2017р., що стверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення наявним в матеріалах справи. Відтак, судом першої інстанції правомірно розглянуто справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК України.

Що ж до посилання апелянта на недотримання ТОВ "Волинська електротехнічна компанія" досудового порядку врегулювання спорів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Також, у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 1 листопада 1996 року №9 вказано, що з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002 363 визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Конституційний Суд України виходить з того, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України треба розглядати в системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, зокрема, судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України). Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, зокрема, у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про безпідставність посилань відповідача на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання господарських спорів.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими; апеляційним судом не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, а тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго суд апеляційної інстанції оцінює критично і відхиляє як непереконливі.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. Про судове рішення зазначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго на рішення господарського суду Волинської області від 06.06.17 р. у справі №903/331/17 залишити без задоволення, рішення господарського суду Волинської області - без змін.

Справу №903/331/17 повернути до господарського суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гудак А.В.