КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2017 р. Справа№ 910/4350/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Сакун А.О. - представник;

від відповідача: Курило О.Б. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 13.04.2017р.

по справі № 910/4350/17 ( суддя А.І. Привалов)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія"

про стягнення 35 735, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія" про стягнення 35 735,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2017 року у справі № 910/4350/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що 16.12.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Арсенал Страхування" та ОСОБА_4 було укладено договір страхування наземного транспорту № 229/14-Т/Чн, згідно якого ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов'язання компенсувати ОСОБА_4 будь-яке пошкодження або знищення автомобіля НОМЕР_1, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Скаржник звертає увагу суду на те, що на думку суду першої інстанції останнім не надано належних та допустимих доказів вини водія відповідача у ДТП, а саме постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. В той час як постанова про закриття кримінального провадження містить твердження, що під час досудового розслідування кримінального провадження відповідність дій водіїв транспортних засобів вимогам ПДР та причинний зв'язок між порушенням ПДР або експлуатації транспортного засобу особою, яка ним керує, не досліджувалась.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.

Ухвалою від 22.05.2017року порушено апеляційне провадження у справі № 910/4350/17, справу призначено до розгляду на 15.06.2017, викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Ухвалою від 15.06.2017року розгляд справи № 910/4350/17 відкладено на 11.07.2017 у зв»язку з неявкою представника позивача.

Розпорядженням від 10.07.2017 № 09-53/2601/17 у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Михальської Ю.Б. справу № 910/4350/17 передано на повторний автоматичний розподіл судових справ.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 10.07.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Тищенко А.І., судді: Іоннікова І.А., Отрюх Б.В.

Ухвалою від 11.07.2017року розгляд справи № 910/4350/17 відкладено на 10.08.2017 у зв»язку із зміною складу суду.

Розпорядженням від 09.08.2017 № 09-53/3095/17 у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Іоннікової І.А. справу № 910/4350/17 передано на повторний автоматичний розподіл судових справ.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 09.08.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Тищенко А.І., судді: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.

Ухвалою від 11.07.2017року розгляд справи № 910/4350/17 відкладено на 10.08.2017 у зв"язку із зміною складу суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія встановила наступне.

16.12.2014р. між позивачем (за договором - страховик) та ОСОБА_4 (за договором - страхувальник) було укладено договір страхування наземного транспорту № 229/14-Т/Чн, згідно якого ПрАТ "СК "Арсенал Страхування" взяло на себе зобов'язання компенсувати ОСОБА_4 будь-яке пошкодження або знищення автомобіля НОМЕР_2, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

Відповідно до матеріалів справи, 03.12.2015р. на Р-13, Чернігів - Городня - Сеньківка, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Renault", державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, та трактора "Беларус", державний номер НОМЕР_4 із причепом "ГКБ" 819, державний номер 03781СВ, під керуванням ОСОБА_5

Відповідно до постанови слідчого СВ Городнянського відділенні поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 28.01.2016р. про закриття кримінального провадження вбачається, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм трактора "Беларус", д/н 02148СВ із причепом "ГКБ" 819, д/н 03781СВ, ОСОБА_5 та водієм автомобіля НОМЕР_5, ОСОБА_4

Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_6, ОСОБА_4

Пошкоджений автомобіль застрахований у позивача на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № 229/14-Т/Чн від 16.12.2014р.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

З матеріалів справи та положень ст. 512, 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 19.07.2011 перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Регрес і суброгація виникають на підставі закону, проте вказані підстави є різними. Так суброгація виникає, зокрема, на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", а регрес, зокрема, на підставі ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Між поняттями суброгації та регресу існують відмінності. За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. При регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб, тоді як суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. При суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку. При регресі - з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків.

Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України №6-112цс13 від 25.12.2013.

За ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з частинами 1-3 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013 р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013 р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014 р. у справі №910/3023/13.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль марки "Renault", державний номер НОМЕР_3, та власнику автомобіля завдано шкоду, визначену висновку № 7 експертного атвотоварознавчого дослідження КТЗ від 09.02.2016р.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було складено страховий акт № 1229/14-Т/Чн-2-1 від 25.03.2016р., згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 71 470,00 грн.

Кошти в розмірі 71 470,00 грн. були перераховані позивачем згідно платіжного доручення № 10996 від 29.03.2016р. на рахунок ФОП ОСОБА_6, який здійснював ремонт пошкодженого транспортного засобу.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 71 470,00 грн. право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, позивач, враховуючи той факт, що ДТП сталася з вини обох водіїв, просить стягнути з відповідача 35 735,00 грн., оскільки цивільна відповідальність власника причепа "ГКБ" 819, державний номер 003781 СВ, з яким здійснено зіткнення та спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки "Renault", державний номер НОМЕР_3, застрахована у ПрАТ "СТ "Гарантія", згідно з Полісом АЕ/3118603.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що Полісом АЕ/3118603 застрахований причеп "ГКБ" 819, державний номер НОМЕР_7, натомість норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлюють обов'язок відшкодувати страхову виплату страховика, який уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо тягача.

Крім того, відповідач не заперечує, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 застрахована у нього, однак зазначає, що позивачем не надано належних доказів підтвердження вини їхнього страхувальника, оскільки, в постанові про закриття кримінального провадження вказано, що під час досудового розслідування кримінального провадження відповідність дій водіїв транспортних засобів вимогам ПДР та причинний зв'язок між порушенням ПДР або експлуатації транспортного засобу особою, яка ним керує, не досліджувалася.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 28.01.2016р., винесеної слідчим СВ Городнянського відділення поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, в даній дорожній ситуації водій автомобіля марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_4, керуючи автомобілем, повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди) Правил дорожнього руху України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації водій трактору марки МТЗ-82, реєстраційний номер 02148СВ, з тракторним причепом марки ГКБ-819, реєстраційний номер 03781СВ, ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 19.1 в) - у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: на причепах та транспортних засобах, що буксируються, - габаритні ліхтарі, 31.6 б) - забороняється подальший рух транспортних засобів, у яких у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів - Правил дорожнього руху України, що є підставою для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 121 КУпАП.

Окрім того, у вищезазначеній постанові про закриття кримінального провадження також зазначається, що під час досудового розслідування кримінального провадження відповідність дій водіїв транспортних засобів, за участю яких сталася пригода, вимогам правил дорожнього руху та причинний зв'язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, не досліджувалася. ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Матеріали справи не містять доказів притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху згідно ст. 124 КУпАП, як і доказів встановлення вини останнього у судовому порядку. До того ж, матеріали справи не містять схеми ДТП, з якої можна встановити наявність вини ОСОБА_5 у скоєнні ДТП, яке потягнуло пошкодження автомобіля "Renault", державний номер НОМЕР_3.

Інші докази на підтвердження вини ОСОБА_5 у скоєнні спірного ДТП позивачем також суду не надано.

З урахуванням наведеного, суд, враховуючи встановлені обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 35 735,00 грн. не підлягають задоволенню з огляду на недоведеність.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стосовно доводів викладених в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне, враховуючи, що внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки Рено Сандеро, р.н. НОМЕР_8, ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я та інші учасники пригоди тілесних ушкоджень не отримали, а тому в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які керували транспортними засобами, за участі яких сталася ДТП, відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, а в діях особи, з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

У вищезазначеній постанові ні ОСОБА_5 ні ОСОБА_4 не зазначаються як конкретна особа, що вчинила адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, а зазначається, що під час досудового розслідування кримінального провадження відповідність дій водіїв вимогам правил безпеки дорожнього руху та причинний зв'язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом не досліджувалися.

Також необхідно зазначити, що ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП, а не за порушення правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження транспортних засобів (ст. 124 КУпАП).

Окрім того, жоден із документів, на які посилається позивач як на докази вини ОСОБА_5, не містять жодної інформації щодо обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 03.12.2015 року.

Не заслуговують на увагу також доводи позивача про те, що цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає незалежно від того, чи є у діях особи склад адміністративного проступку чи злочину, оскільки дана правова норма (ч. 2 ст. 1188 ЦК України) стосується шкоди, яка була завдана третім особам (пасажирам, пішоходам, тощо). Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, яка була завдана їх власникам, регулюється ч. 1 ст. 1188 ЦК України: шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах,

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню

Керуючись ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2017р. по справі № 910/4350/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2017р. по справі № 910/4350/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4350/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська