ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2017 р. Справа № 909/401/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Давид Л.Л.

Малех І.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Івано-Франківської області №08-121вих-17 від 16.06.2017 р.

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017 року

у справі №909/401/17

за позовом: Заступника керівника Калуської місцевої прокуратури, смт. Рожнятів, Івано-Франківська область

до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області, м. Івано-Франківськ

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,смт. Брошнів-Осада, Рожнятівський р-н.

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерство освіти і науки України, м.Київ

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Брошнівський професійний лісопромисловий ліцей, смт.Брошнів-Осада, Рожнятівський р-н, Івано-Франківська обл

про визнання недійсним договору оренди державного майна №22/09 від 10.06.09 та договору про внесення змін та доповнень №7 від 19.07.16, зобов'язання відповідача, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повернути за актом приймання-передачі орендоване майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 288297 грн.

За участю представників:

прокурор - Пундор І.Й.

від відповідача-1 - Свідрик Т.В. - представник;

від інших учасників судового процесу - не з'явилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 909/401/17 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судовї колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.06.17 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 20.07.17.

Призначене на 20.07.2017 року судове засідання не відбулося у зв'язку із відпусткою судді - члена колегії Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.17 призначено розгляд справи на 17.08.17.

Розпорядженням керівника апарату суду №397 від 16.08.17 у справі призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у зв'язку з відпусткою судді - члена колегії Гриців В.М.

Згідно протоколу автоматизованої заміни складу колегії суддів від 16.08.17 до складу судової колегії введено суддю Малех І.Б.

Рішенням Господарського суду Івано - Франкіської області від 06.06.17 у справі №909/401/17 (суддя Калашник В.О.) відмовилено в задоволенні позову заступника керівника Калуської місцевої прокуратури до відповідачів, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди державного майна №22/09 від 10.06.09, та договору про внесення змін та доповнень №7 від 19.07.16, а також зобов'язання відповідача, фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 повернути за актом приймання-передачі орендоване майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 288297 грн.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що чинне законодавство дозволяє передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна, що входить до складу об'єкта освіти, як цілісного майнового комплексу, а саме: приміщень, споруд та обладнання навчальних закладів, що тимчасово не використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності за умови, якщо це не погіршує соціально-побутових умов колективу відповідного навчального закладу.

Крім того, судом першої інстанції зазначено про те, що прокурором під час розгляду даної справи не доведено того, що спірне приміщення технологічно пов'язано з навчальним та науковим процесом, а також те, що воно необхідне для використання у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності навчалього закладу.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду перший заступник прокурора Івано - Франківської області звернувяс з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Івано - Франківської області від 06.06.17 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, прокурор покликається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, покликання місцевого господарського суду на невикористання навчальним закладом спірного приміщення не є підставлою для визнання правомірним договору оренди, оскільки, на думку скаржника, заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

17 липня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про законність та обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у зв'язку з чим просить зхалишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 18.07.17 до суду апеляційної інстанції від третьої особи 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає про те, що приміщення, яке є предметом спірного договору оренди використовується як складське приміщення і жодного погіршення стану навчально - виробничого процесу від передачі його в оренду не відбувається у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

17 серпня 2017 року до Львівського апеляційного господарського суду від РВ ФДМ по Івано - Франківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про те, що у даному випадку в оренду було передано індивідуально визначене майно Брошнівського професійного лісопромислового ліцею як складовий елемент матеріально - технічної бази відповідного навчального закладу, а не сам навчальний заклад, як цілісний майновий комплекс. А тому використання відповідачем 2 спірного орендованого приміщення не перешкоджає здійсненню навчально - виховного процесу та не погіршує соціально - побутових умов учнів та трудового колективу навчального закладу.

У зв'язку з наведеним відповідач 1 просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 та треті особи у судове засідання не з'явилася, участі уповноважених представників у судовом узасіданні не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що ухвалами суду участь представників сторін обов'язковою не визнавалась, беручи до уваги те, що у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідача 2 та третіх осіб.

У судовому засіданні прокурор та присутній представник відповідача 1 навели свої доводи, міркування та заперечення.

Колегія суддів, заслухавши у судових засіданнях пояснення прокурора, представників відповідачів 1, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області (орендодавець), підприємцем ОСОБА_2 (орендар) та Брошнівським професійним лісопромисловим ліцеєм (балансоутримувач), 10.06.2009, укладено договір оренди державного майна №22/09.

Згідно п. 1.1, 1.2 договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне майно - нежитлові приміщення загальною площею 93,3 кв.м., яке перебуває на балансі Брошнівського професійного лісопромислового ліцею, вартість якого згідно висновку про вартість від 30.04.2016 становить 288297 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

Вступ орендаря у користування майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акту приймання-передачі вказаного майна.

Факт передачі орендованого майна підтверджується актом приймання-передачі від 10.06.2009, який підписаний уповноваженими представниками сторін.

В подальшому, до вищевказаного договору оренди вносились зміни на підставі угод про внесення змін до Договору оренди державного майна, зокрема відповідно до договору про внесення змін та доповнень №7 від 19.07.2016 термін дії договору оренди продовжено до 10.04.2019.

Посилаючись на порушення законодавства України, у зв'язку з необхідністю задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі в оренду приміщення об'єкту освіти, заступник керівника Калуської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано - Франківській області та ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди державного майна №22/09 від 10.06.2009 та повернення майна за актом прийому - передачі.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів зазначає наступне:

Прокурор з посиланням на порушення відповідачами ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 61, ч.5 ст. 63 Закону України "Про освіту" просить визнати недійсним договір оренди оренди державного майна №22/09 від 10.06.2009 з наступними змінами.

Прокурор обгрунтовує подання позову у даній справі порушенням інтересів держави, оскільки використання вказаного приміщення не за цільовим призначенням призводить до зменшення потужностей навчального закладу, позбавлення можливостей реалізації конституційного права дітей на отримання освіти, розвитку їх здібностей та обдарувань,забезпечення всебічного розвитку особистості шляхом навчання та виховання.

При цьому, подання позову обумовлено прокурором зокрема з покликанням на ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», зважаючи на те, що відповідний орган до компетенції якого віднесені повноваження щодо здійснення захисту інтересів держави - РВ ФДМ України по Івано - Франківській області не здійснює такого захисту належним чином.

При цьому, прокурором також зазначено, що чинним законодавством не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти та науки - Міністерство освіти і науки України, до суду з позовом про визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування об'єктів нерухомості державної чи комунальної власності.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 1 постанови Пленуму ВГС України №7 від 23.03.12 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» згідно з частиною другою статті 29 ГПК у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах громадянина зазначений орган чи громадянин набуває статусу позивача, а в разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

Право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Таким чином, зважаючи на те, що предметом сіпрного договору оренди є державне майно, при цьому стороною цього договору є РВ ФДМ України по Івано - Франківській області, порушення законодавства яким прокурор, окрім іншого, обгрунтовує поданий позов, колегія суддів вважає подання позову у даному випадку правомірним з огляду на можливість порушення спірним правочином інтересів держави.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, предметом спірного договору оренди є державне майно - нежитлові приміщення загальною площею 93,3 кв.м., яке перебуває на балансі Брошнівського професійного лісопромислового ліцею.

Згідно п.1.2. договору №22/09 від 10.06.2009 р., майно передається в оренду з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу продоводьчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

Відповідно до п. 1.4 Статуту Брошнівського професійного лісопромислового ліцею, ліцей створено згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 10.10.2003 №685 шляхом реорганізації професійно-технічного училища №9 смт.Брошнів.

Ліцей у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України "Про освіту", Про професійно-технічну освіту", "Про загальну середню освіту"; Положенням про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1998 року №1240, Положенням про організацію навчально-виробничого процесу у професійно-технічних навчальних закладах, Тимчасовим положенням про професійний ліцей, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 17.10.2002 №597, нормативно - правовим актами Міністерства освіти і науки України, що є його засновником та іншими законодавчими актами, а також Статутом навчального закладу.

Пунктом 6.4 Статуту передбачено, що додатковими джерелами фінансування ліцею, зокрема є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання (із дозволу Міністерства освіти і науки України).

Функції управління майном, закріпленим за ліцеєм, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України, управління освіти і науки Івано-Франківської обласної державної адміністрації (п.6.10 Статуту).

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

Згідно до частини 1 статті 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Положеннями частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані із навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування, зокрема, визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно з п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Ці норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Правовий аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що хоча положення ст. 61 Закону України "Про освіту" і визначають, що додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих в тому числі на комунальній власності, можуть бути доходи від надання в оренду приміщень, однак, оренда приміщень у них дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Таким чином, обов'язковому встановленню та з'ясуванню у даному спорі підлягає той факт, чи використовується спірне приміщення об'єкта освіти і науки за цільовим призначенням, тобто тісної пов'язаності з навчально-виховним процесом мети такого використання (постанова ВГС України у справі №911/1946/16 від 10.01.17).

Крім цього, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності", яким передбачено можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, місцевий господарський суд не врахував, що зазначений перелік визначає види послуг, які можуть надаватись відповідними установами, а не умови передачі майна в оренду (постанова ВГС України у справі №911/1946/16 від 10.01.17).

При цьому , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову у даній справі, місцевий господарський суд не надав належної правової оцінки статусу майна, що передавалось в оренду за відповідним договором, та вимогам законодавства в частині, що регламентує можливість, умови та порядок оренди такого майна.

Обставини щодо невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу для застосування наведених норм права та кваліфікації підстав для визнання договору недійсним значення не має, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Таким чином, не врахувавши мету використання орендованого приміщення (торгівля продовольчими товарвами), тобто для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, місцевий господарський суд дійшов передчасних висновків щодо законності укладеного договору оренди.

Окрім того, слід зазначити, що недостатнє фінансування не є підставою для використання об'єкта освіти для цілей, не пов'язаних з освітньою діяльністю.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року за №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що забороняючи "використання не за призначенням" (ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту"), законодавство не містить чіткого зазначення, яке використання може кваліфікуватися таким, що буде суперечити призначенню.

Тому суд вважає, що законна мета норми ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" не допустити такого використання об'єкту освіти, яке за зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих ознак буде суперечити призначенню такого об'єкту з огляду на освітній, навчально-виховній, навчально-виробничний, науковий характер діяльності закладу освіти (постанова ВГС України від 20.07.17 у справі №922/2760/16).

Крім того, судова колегія зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України № 796 від 27.08.2010 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності" має застосовуватись лише в контексті з вимогами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", тобто за умови дотримання вимог цієї статті щодо заборони використання об'єктів освіти і науки не за призначенням (постанова ВГС України від 31.07.17 у справі №922/2946/16).

Покликання місцевого господарського суду на лист відповідь Міністерства освіти і науки України від 19.04.2016 №07-05-0087 щодо надання дозволу на продовження терміну дії договору оренди, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необгрунтованим оскілький такий лист жодним чином не підтверджує обставин щодо правомірності передачі спірного майна в оренду для розміщення торгового об'єкту, зважаючи на те, що, як зазначено вище, вирішальним аспектом при передачі такого майна в оренду є мета з якою такий об'єкт буде використовуватися, тобто лише в цілях які пов'язані з освітньо - науковою діяльністю.

В зв'язку з цим суд апеляційної інстанції враховує встановлені судом обставини щодо мети оренди, і вважає, що місцевий господарський суд дійшов передчасних висновків щодо відсутності підстав для визнання договору недійсним.

З огляду на наведене, судова колегія погоджується з доводами прокурора стосовно того, що оспорюваний договір оренди суперечить вимогам чинного законодавства України, що відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1. ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Також, як вбачається з матеріалів спраив, прокурор також просить повернути РВ ФДМ України по Івано - Франківській області майно, що є предметом спірного договору оренди .

Згідно з ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК).

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором (постанова ВСУ від 23.12.15 у справі №3-1143гс15).

Таким чином, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, у зв'язку з чим зобов'язання за тиким договором є припиненим, а відтак вимога про повернення майна за договором який визнано недійсним є обгрунтованою.

Щодо клопотання відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Приписами статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом положень ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, обгрунтовуючи заяву про застосуваня строків позовної давності відповідачами зазначено, що спірний договір укладено 10.06.12009 року, а провадження у даній справі порушено 26.04.2017, тобто понад три роки з моменту укладення договору.

Разом з цим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що прокурор не є стороною спірного договору оренди, за таких обставин початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту коли прокурор довідався про порушеня права, або особу яка його порушила (постанова ВСУ від 20.08.13 у справі №3-18гс13 та постанова ВСУ від 01.07.15 у справі №6-178цс15).

Прокурором зазначено, що йому стало відомо про використання приміщення, що є предметом спірного договору не за цільовим призначенням у 2017 році в ході вивчення укладених договорів оренди майна навчальних закладів.

Оцінивши наведені доводи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи міститься запит Калуської місцевої прокуратури адресований Брошнівському ПЛПЛ від 15.03.17 №03-340 вих.17 в якому прокурор просить надати надати підтверджуючі документи про перебування на балансі ліцею приміщення площею 93,3 кв.м, яке надано в оренду ОСОБА_2, копію висновку ппр вартість об'єкта оренди та статут Брошнівського ПЛПЛ.

У відповідь на вказаний запит Брошнівським Професійним лісопромисловим ліцеєм надіслано лист від 22.03.17 №110, в якому зазначено про те, що приміщення площею 93,3 кв.м , яке надано в оренду ОСОБА_2 перебуває на балансі ліцею в комплексі виробничих майстерень.

Наведеними обставинами підтверджується, що прокурор дізнався про те, що предметом спірного договору є майно, яке перебуває на балансі Брошнівського ПЛПЛ, проте передано в оренду не для цілей пов'язаних з навчально - виховним процесом, з відповіді Брошніського ПЛПЛ №110 від 22.03.17, при цьому прокурор звернувся до суд з позовом 24.04.17, тобто в межах встановленого строку позовної давності.

Матеріалами справи не підтверджено, що прокурор міг дізнатися про вчинення оспорюваного правочину з порушенням вимог закону раніше та, відповідачами не доведено, що інформацію про наявність порушення при укладенні договору прокурор мав змогу отримати раніше (постанова ВСУ від 16.11.16 у справі №6-2469цс16).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини, щодо недійсності договору оренди, які не були враховані місцевим господарським судом рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 06.06.17 у даній справі підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Відповідно до п.4.1. Постанови Пленуму ВГС України №7 від 21.02.13 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну.

Якщо позивачем у справі є прокурор, то в разі задоволення позову стягнення здійснюється або інші дії вчиняються на користь зазначеного прокурором стягувача, а наказ про таке стягнення видається прокурору на підставі поданої ним суду відповідної письмової заяви або згідно з такою ж заявою прокурора надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом за адресою, зазначеною в позовній заяві, або іншою адресою, вказаною прокурором (п.9 постанови Пленуму ВГС України №7 від 23.03.12 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам»).

Таким чином, судові витрати належить покласти на відповідачів відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Івано-Франківської області задоволити.

2. Рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 06.06.17 у справі 909/401/17 скасувати. Прийняти нове рішення. Позов задоволити.

3. Визнати недійсним договір оренди державного майна №22/09 від 10.06.09 укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області, Брошнівським професійним лісопромисловим ліцеєм та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

4. Зобов'язати ФОП ОСОБА_2 повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Івано - Франківській області за актом приймання-передачі нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

5. Стягнути з Регіонального відділення ФДМУ по Івано - Франківські області (76019, м.Івано - Франківськ, вул.Василіянок,48) на користь Калуської місцевої прокуратури (77300, м.Калуш, просп.Лесі Українки,16б) 1600 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

6. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Калуської місцевої прокуратури (77300, м.Калуш, просп.Лесі Українки,16б) 1600 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

7. Стягнути з Регіонального відділення ФДМУ по Івано - Франківські області (76019,м.Івано -Франківськ,вул.Василіянок,48) на користь Прокуратури Івано - Франківської області (76015, м.Івано - Франківськ,вул.Грюнвальдська,11) 1760 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

8. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Прокуратури Івано - Франківської області (76015, м.Івано - Франківськ,вул.Грюнвальдська,11) 1760 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

9. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

10. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.08.17

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Малех І.Б.