ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017 року Справа № 904/3180/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вечірка І.О. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Дарміна М.О.

секретар: Манчік О.О.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 22.03.2017р.;

від відповідачів-1,2 представники в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року

у справі № 904/3180/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна", м. Київ

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Днепрспецремонт", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 2 260 417,70 грн. та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року у справі № 904/3180/17 (суддя Мельниченко І.Ф.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Днепрспецремонт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" 1 441 037,50 грн. основного боргу, 217 819,91 грн. пені, 20 372,58 грн. 3 % річних, 53 020,57 грн. витрат по сплаті судового збору. Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд" передати Товариству з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" бульдозер Caterpillar D6R, серійний номер САT00D6RHS6X01417. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що:

- вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування предметом лізингу за період з березня 2016 року по січень 2017 року в розмірі 1 441 037,50 грн. підлягають визнанню, оскільки доказів виконання зобов'язань щодо такої оплати відповідач-1 суду не надав;

- позовні вимоги щодо стягнення відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 488 716,38 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло;

- вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача-1 повернути предмет лізингу є обґрунтованими, оскільки доказів такого повернення відповідачем-1 не надано;

- зважаючи на те, що сума відшкодування вартості предмета лізингу заявлена до стягнення безпідставно, після перерахунку сума річних, що підлягає до стягнення за загальний період з 02.03.2016 року по 20.02.2017 року складає 20 372,58 грн.;

- позовні вимоги щодо стягнення пені за період з 02.03.2016 року по 14.03.2016 року задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, а відповідачем-1 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності за лютий 2016 року. Поважних причин такого пропуску строку позивачем не вказано;

- зважаючи на безпідставне нарахування пені на суму вартості предмету лізингу, до стягнення підлягає пеня за загальний період з 14.03.2016 року по 20.02.2017 року в розмірі 217 819,91 грн.;

- клопотання відповідача-1 про зменшення розміру неустойки на 99 % відхилено судом враховуючи те, що тяжке фінансове становище, на яке відповідач-1 посилається є звичайною обставиною при веденні господарської діяльності, позивач та відповідач-1 знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності, зменшення розміру пені призведе до надання переваг відповідачу-1 у порівнянні з позивачем за відсутності достатніх підстав.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд" (відповідач-1) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те , що:

- судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права. Так, відповідача-1 місцевим господарським судом позбавлено права на подання зустрічної позовної заяви;

- в провадженні господарських судів перебувають справи № 904/3180/17 та № 910/7233/17, сторони та характер спірних правовідносин яких є одними і тими самими, а предмет спорів стосується одного й того ж правочину Договору фінансового лізингу № UA135L-13-05 від 11.06.2013 року. Судом першої інстанції не було зупинено провадження у даній справі, клопотання відповідача-1 про таке зупинення взагалі не розглядалось в судовому засіданні;

- місцевим господарським судом було порушено норми матеріального права, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту щодо витребування обладнання за спірним договором лізингу;

- господарським судом не було враховано приписи статей 387, 388 Цивільного кодексу України;

- місцевий господарський суд не розглядав клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 року колегією суддів у складі головуючий суддя Вечірко І.О., судді Антонік С.Г., Дармін М.О. апеляційну скаргу прийнято до розгляду та призначено у судовому засіданні на 02.08.2017 року.

Розпорядженням керівника апарату суду № 1331/17 від 01.08.2017 року призначено автоматичну зміну складу колегії суддів у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Антоніка С.Г.

Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Вечірко І.О., судді Дармін М.О., Іванов О.Г.

Позивач в письмових поясненнях по апеляційній скарзі та його представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідачі-1,2 наданими їм процесуальними правами не скористались та не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Беручи до уваги, що неявка представників відповідачів-1,2 не перешкоджає перегляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності представників відповідачів-1, 2.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту зясування та доведеність всіх обставин справи, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

21.03.2017 року до господарського суду Дніпропетровської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспебуд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Днепрспецремонт" про стягнення заборгованості за лізинговими платежами та витребування майна.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2017 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та призначено в судовому засіданні на 20.04.2017 року (т. 1, а. с. 1).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.04.2017 року розгляд справи відкладено на 11.05.2017 року (т. 1, а. с. 161).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2017 року відкладено розгляд справи на 22.05.2017 року (т. 2, а. с. 60-61).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2017 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів (до 06.06.2017 року), розгляд справи відкладено на 31.05.2017 року (т. 2, а. с. 188-189).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.05.2017 року відкладено розгляд справи на 06.06.2017 року (т. 2, а. с. 213).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів-1,2 на користь позивача 1 441 037,50 грн. основного боргу, 217 819,91 грн. пені, 20 372,58 грн. 3 % річних, 53 020,57 грн. витрат по сплаті судового збору. Зобов'язано відповідача-1 передати позивачу бульдозер Caterpillar D6R, серійний номер САT00D6RHS6X01417. В решті позовних вимог відмовлено (т. 2, а. с. 228-239).

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення від 06.06.2017 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.11.2013 року між позивачем (лізингодавець) та відповідачем-1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № UA135L-13-05 (надалі Договір лізингу, т. 1, а. с. 17-23), за умовами пункту 2.1 якого лізингодавець зобов'язується придбати у продавця у власність предмет лізингу, зазначений у Додатку № 1 до Договору лізингу і надати його лізингоодержувачу в тимчасове володіння та користування для підприємницьких цілей, за плату, на строк і на інших умовах, зазначених у Договорі лізингу і Загальних умовах, з переходом права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача за умови дотримання відповідних вимог, встановлених Загальними умовами.

Загальні умови договорів фінансового лізингу № UA135L-13 від 11.06.2013 року є невід'ємною частиною Договору лізингу (т. 1, а. с. 35-69).

11.11.2013 року з метою виконання умов Договору лізингу позивач на підставі Договору купівлі-продажу обладнання № СL0762 від 11.11.2013 року придбав обладнання - бульдозер Caterpillar D6R, серійний номер САT00D6RHS6X01417, який є предметом Договору лізингу.

18.11.2013 року позивач передав лізингоодержувачу предмет лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі обладнання № 205 (т. 1, а. с. 77).

Відповідно до пункту 6.1 Договору лізингу строк лізингу для цілей даного Договору складає 48 місяців.

Згідно з пунктом 3.2.1 Договору лізингу в період з дня укладення Договору до моменту передачі предмета лізингу його вартість становить гривневий еквівалент 304 500 доларів США, що за максимальним курсом продажу долара США на міжбанківській валютній біржі на час закриття торгів станом на дату, яка передує даті укладення договору складає 2 497 661,25 грн., в тому числі ПДВ 416 276,88 грн.

Загальна сума лізингових платежів за Договором складається із: відшкодування вартості предмету лізингу (основного боргу лізингоодержувача) та процентів, збільшених відповідно до пункту 4.4 даного Договору (пункт 4.1 Договору лізингу).

В пункті 4.2 Договору лізингу сторони узгодили, що лізингоодержувач виплачує лізингодавцю авансовий платіж у розмірі 60 900 доларів США, в тому числі ПДВ, що станом на дату, яка передує даті укладення Договору становить 499 532,25 грн., в тому числі ПДВ.

Відповідно до пункту 4.3 Договору лізингу за отримання у лізинг предмета лізингу лізингоодержувач виплачує лізингодавцю комісійну винагороду у розмірі гривневого еквіваленту 2 436 доларів США, в тому числі ПДВ, що станом на дату, яка передує даті укладення Договору становить 19 981,29 грн.

Пунктом 4.5 Договору лізингу сторони передбачили, що лізингоодержувач сплачує лізингові платежі в розмірі, передбаченому Додатком № 3 до Договору, збільшеному відповідно до пункту 4.4 Договору, не пізніше кінцевої дати сплати лізингових платежів.

Кінцевою датою сплати для першого лізингового платежу після авансового платежу є:

- в разі, якщо передача предмету лізингу лізингодавцеві відбулась з 1 по 15 число відповідного місяця перше число місяця, наступного за місяцем відповідної дати передачі;

- в разі, якщо передача предмету лізингу лізингодавцеві відбулась після 15 числа відповідного місяця перше число другого місяця, відраховуючи від місяця дати передачі.

За 5 банківських днів до кінцевої дати сплати у відповідному періоді нарахування (не включаючи кінцеву дату сплати) лізингодавець надсилає лізингоодержувачу рахунок-фактуру на вказану у відповідному Договорі електронну адресу лізингоодержувача або за допомогою факсимільного зв'язку.

Рахунок-фактура, виставлена лізингодавцем, повинна містити окремо суму відшкодування вартості предмета лізингу та суму процентів, що підлягають сплаті за відповідний період нарахування, збільшених відповідно до умов пункту 14.4 Загальних умов.

З метою корегування графіку сплати лізингових платежів сторони уклали Додаткові угоди до договору лізингу № 1 від 18.11.2013 року, № 2 від 31.01.2014 року, № 3 від 31.07.2014 року (т. 1, а. с. 28-33).

Як вбачається із матеріалів справи, 11.11.2013 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № UA135L-13-05S (надалі Договір поруки), відповідно до умов якого відповідач-2 поручився за виконання відповідачем-1 зобов'язань за Договором лізингу зі сплати на користь позивача лізингових платежів на загальну суму 322 463,52 доларів США, а також штрафних санкцій, передбачених умовами Договору лізингу (пункт 2.1 Договору поруки).

В позовній заяві позивач посилається на те, що він на виконання прийнятих на себе договірних зобовязань 18.11.2013 року передав відповідачу-1 обладнання, що підтверджується актом прийому-передачі обладнання № 205 від 18.11.2013 року. Обладнання належить позивачу на праві власності, підтвердженням чого є Свідоцтво про державну реєстрацію обладнання. На виконання умов Договору відповідачем-1 було здійснено авансовий платіж у розмірі, встановленому пунктом 4.2 Договору, а також сплачено комісійну винагороду у розмірі, встановленому пунктом 4.3 Договору. Також відповідачем-1 було здійснено лізингові платежі за період з грудня 2013 року по лютий 2016 року. В порушення умов Договору відповідачем-1 не було здійснено лізингові платежі за період з березня 2016 року по січень 2017 року на загальну суму 1 929 753,88 грн. Позивач направляв відповідачу-1 повідомлення про порушення умов Договору. З огляду на викладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів-1, 2 заборгованість з відшкодування вартості предмету лізингу та відсотки за користування предметом лізингу за період з березня 2016 року по січень 2017 року на загальну суму 1 929 753,88 грн. та зобов'язати відповідача-1 повернути предмет лізингу.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів-1, 2 заборгованості по лізинговим платежам за період з березня 2016 року по січень 2017 року в розмірі 1 929 753,88 грн. колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на оплату лізингових платежів за період з березня 2016 року по січень 2017 року в сумі 1 929 753,88 грн. позивач оформив рахунки-фактури, а саме:

- № ЛП-135 від 25.01.2017 року на суму 24 074,50 грн. відсотки по фінансовому лізингу;

- № ЛП-2603 від 23.12.2016 року на суму 69 109,55 грн. відсотки по фінансовому лізингу;

- № ЛП-2429 від 24.11.2016 року на суму 205 965,55 грн., з яких 147 578,10 відсотки по фінансовому лізингу, 58 387,45 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-2216 від 25.10.2016 року на суму 185 862,30 грн., з яких 128 219,40 відсотки по фінансовому лізингу, 57 642,90 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-2002 від 26.09.2016 року на суму 292 948,60 грн., з яких 236 040,72 відсотки по фінансовому лізингу, 56 907,88 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-1790 від 25.08.2016 року на суму 247 194,45 грн., з яких 191 012,25 відсотки по фінансовому лізингу, 56 182,20 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-1595 від 25.07.2016 року на суму 193 812,64 грн., з яких 138 346,92 відсотки по фінансовому лізингу, 55 465,72 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-1389 від 22.06.2016 року на суму 186 182,29 грн., з яких 131 423,88 відсотки по фінансовому лізингу, 54 758,41 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-985 від 25.05.2016 року на суму 192 371,52 грн., з яких 138 311,39 відсотки по фінансовому лізингу, 54 060,13 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-787 від 25.04.2016 року на суму 161 665,71 грн., з яких 108 294,91 відсотки по фінансовому лізингу, 53 370,80 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу;

- № ЛП-586 від 25.03.2016 року на суму 181 316,12 грн., з яких 128 625,88 відсотки по фінансовому лізингу, 52 690,24 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу.

Таким чином, за період з березня 2016 року по січень 2017 року лізингові платежі складаються з: 488 716,38 грн. вартість об'єкта фінансового лізингу, 1 441 037,50 грн. відсотки за користування предметом лізингу.

12.09.2016 року відповідачем-1 було сплачено 10 749,35 грн. вартості предмету лізингу.

Докази виконання відповідачем-1 обов'язків щодо оплати відсотків за користування предметом лізингу за вказаний період в сумі 1 441 037,50 в матеріалах справи відсутні та відповідачем-1 суду не надані.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вирішив стягнути з відповідачів-1,2 заборгованість з оплати відсотків за користування предметом лізингу - 1 441 037,50 грн., розмір якої підтверджений зібраними у справі доказами та не спростований відповідачем-1.

В пункті 2.2 Договору лізингу сторони погодили, що цей Договір укладений відповідно до Загальних умов, які є невід'ємною частиною Договору. При виконанні цього Договору сторони керуються Загальними умовами так, якби положення зазначених Загальних умов були в включені в текст Договору, в тому числі, при виконанні Договору сторони мають обов'язки і права, передбачені Загальними умовами.

Згідно із пунктом 17.2 Загальних умов лізингодавець вправі відмовитись від виконання будь-якого Договору і розірвати такий Договір в односторонньому порядку, зокрема, у разі: не здійснення лізингоодержувачем у строк, встановлений у Договорі, сплату двох лізингових платежів підряд, або здійснив неповну сплату двох лізингових платежів підряд, або прострочив повністю або частково сплату одного лізингового платежу й не погасив заборгованість протягом 30 днів з дня, наступного за днем відповідної оплати, встановленого Договором.

За змістом пункту 17.3 Загальних умов у випадку відмови лізингодавця від виконання Договору згідно з пунктом 17.2 Загальних умов лізингодавець повинен повідомити про це лізингоодержувача в письмовій формі. У зазначеному повідомленні лізингодавець повинен зазначити про відповідну підставу розірвання такого Договору з переліку, наведеного в пункті 17.2 Загальних умов, а також може вимагати повернення предмета лізингу із вказівкою дати, місця та способу повернення предмета лізингу, передбаченого Договором.

Матеріали справи свідчать, що 10.02.2017 року позивач направив відповідачу-1 лист № 494/02, в якому повідомив про відмову від Договору лізингу та просив повернути предмет лізингу в строк до 20.02.2017 року (т. 1, а. с. 132-135).

Відповідно до положень частини 2 статі 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) згідно із встановленими лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з статтею 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. З В зв'язку із чим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

На правовідносини, що склались між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна у майбутньому у власність відповідачу-1, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що лізингодавець має право відмовитись від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

За змістом статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцеві за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Сплата усіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу має наслідком реалізацію лізингодавцем права на викуп отриманого в лізинг майна.

Згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення 1 441 037,50 грн. основного боргу, місцевий господарський суд виходив з того, що згідно умов укладеного Договору право власності на об'єкт лізингу зберігається за лізингодавцем та переходить до лізингоодержувача після сплати ним усіх лізингових платежів. Наслідком розірвання Договору є відсутність у відповідача-1 обов'язку передати предмет лізингу у власність позивача, та відповідно, відсутність у останнього права вимагати оплати вартості предмета лізингу. Тому, врахувавши викладене, взявши до уваги, що право власності на предмет лізингу залишилось у позивача, місцевий господарський суд обґрунтовано прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з лізингоодержувача тієї частини лізингового платежу, яка складає відшкодування вартості цього майна, є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів-1 на користь позивача вартості предмета лізингу за весь час після припинення дії спірного Договору, тобто з березня 2016 року, адже у відповідача-1 не виник обов'язок з викупу спірного об'єкту, який залишився у власності позивача.

Аналогічна правова позиція підтверджується судовою практикою, викладеною в постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 року у справі № 3-28гс13, Вищого господарського суду України від 10.07.2017 року у справі № 913/1048/16.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідачів-1, 2 на користь позивача 1 441 037,50 грн. основного боргу та відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення відшкодування вартості предмета лізингу в розмірі 488 716,38 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачів-1,2 пені в розмірі 300 413,79 грн. колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 14.10 Загальних умов, які є невід'ємною частиною спірного Договору встановлено, що у випадку прострочення сплати будь-якого платежу лізингоодержувач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період , за який сплачується пеня, починаючи з дати сплати, визначеної відповідним Договором, і по дату фактичної сплати простроченої суми в повному обсязі.

Із поданого позивачем розрахунку пені вбачається, що пеня розрахована за період з 02.03.2016 року по 20.02.2017 року в розмірі 300 413,79 грн.

Разом з тим, згідно із статтями 257, 258 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Матеріали справи свідчать, що кінцевим строком сплати лізингового платежу за лютий 2016 року є 01.03.2016 року, тоді як із позовом позивач звернувся 14.03.2017 року (відповідно до поштового штемпелю на конверті, т. 1, а. с. 150).

Частинами 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із матеріалів справи, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач-1 (т. 2, а. с. 114-116) посилався на пропуск строку позовної давності щодо заявлених вимог позивача про стягнення пені.

Доказів наявності поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 217 819,91 грн. за період з 14.03.2016 року по 20.02.2017 року.

Посилання відповідача-1 у відзиві на позовну заяву (т. 1, а. с. 186-192) на те, що розрахунок пені здійснено без врахування положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України правомірно судом першої інстанції не прийнято до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України розмір нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, в пункті 21.4 Загальних умов встановлено, що обмеження в шість місяців для нарахування штрафних санкцій, встановлене статтею 232 Господарського кодексу України, до штрафних санкцій, передбачених відповідним Договором та/чи Загальними умовами не застосовується. Нарахування штрафних санкцій (неустойки тощо) за прострочення виконання зобов'язань, передбачених відповідним Договором та/чи Загальними умовами здійснюється протягом усього строку прострочення, починаючи від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, Загальними умовами, які є невід'ємною частиною спірного Договору, фактично збільшено строк нарахування пені за прострочення сплати лізингових платежів.

Розглянувши клопотання відповідача-1 про зменшення розміру неустойки на 99 % суд першої інстанції його відхилив, з огляду на наступне.

В частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання боржником, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Обґрунтовуючи рішення в частині відмови у зменшенні розміру пені суд першої інстанції взяв до уваги таке: тяжке фінансове становище, на яке відповідач-1 посилається є звичайною обставиною при веденні господарської діяльності; позивач та відповідач-1 знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності; зменшення суми пені призведе до надання переваг відповідачу-1 у порівнянні з позивачем за відсутності для цього підстав; належних та допустимих доказів на підтвердження доводів відповідачем-1 до суду не надано.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача-1 про зменшення суми неустойки.

Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних в розмірі 30 250,03 грн. колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки позивачем до суми заборгованості було безпідставно включено суму відшкодування вартості предмета лізингу, то перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано частково задоволено вимоги позивача про стягнення 3 % річних за період з 02.03.2016 року по 20.02.2016 року в розмірі 20 372,58 грн.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача-1 повернути предмет лізингу колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Відповідно до пункту 18.2 Загальних умов предмет лізингу, про повернення якого лізингодавець висунув вимогу згідно із пунктом 17.3 Загальних умов підлягає поверненню лізингодавцеві лізингоодержувачем в строк, зазначений у вимозі лізингодавця. При цьому, лізингоодержувач зобов'язаний також дотримуватись способу й місця повернення, зазначений у вимозі лізингодавця.

В матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем-1 предмета лізингу лізингодавцю, в зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку, що вимога позивача про зобов'язання відповідача-1 повернути предмет лізингу є правомірною, а тому такою, що підлягає задоволенню.

Щодо посилання відповідача-1 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було розглянуто його клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи № 910/7233/17 колегія суддів враховує наступне.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглянувши клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у даній справі до вирішення господарським судом м. Києва пов'язаної справи № 910/7233/17 про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № UA135L-13-05 від 11.06.2013 року, місцевий господарський суд дійшов висновку, що зважаючи на обставини справи, відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі.

Крім цього, слід звернути увагу, що рішенням господарського суду міста Києва від 18.07.2017 року у справі № 910/7233/17 (т. 3, а. с. 27-32) відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № UA135L-13-05 від 11.06.2013 року.

Посилання відповідача-1 в апеляційній скарзі на те, що місцевий господарський суд не розглянув клопотання про призначення судової економічної експертизи спростовуються змістом оскаржуваного рішення.

Так, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив про те, що відповідач-1 заявляючи клопотання про призначення судової економічної експертизи у справі не навів обґрунтування необхідності спеціальних знань для оцінки правильності поданих позивачем доказів, не вказав у чому полягає потреба у спеціальних знаннях та неможливість вирішення справи по суті позовних вимог. Запропоновані відповідачем-1 питання на вирішення судового експерта не потребують спеціальних досліджень, їх вирішення віднесено до компетенції суду.

Таким чином, клопотання відповідача-1 про призначення судової економічної експертизи у даній справі розглядалось судом першої інстанції та обґрунтовано було відхилено з урахуванням доказів, наявних у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача-1.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрогідроспецбуд", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2017 року у справі № 904/3180/17 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 07.08.2017 року.

Головуючий суддя ___________________ І.О. Вечірко

Суддя ___________________ М.О. Дармін

Суддя ___________________ О.Г. Іванов