РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017Справа №910/9654/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гуд Діл"

до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії «Донецька залізниця»

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Поляков О.Г. - представник, довіреність № 5165 від 08.11.2016 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гуд Діл" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про визнання Договору № Дон/Т-16459/НЮ про закупівлю вугілля сортового від 13.10.2016 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що Договір № Дон/Т-16459/НЮ про закупівлю вугілля сортового від 13.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гуд Діл" та Публічним акціонерним товариством "Українська Залізниця" в особі регіональної філії «Донецька залізниця» укладений від імені відповідача особами, які не мали необхідного обсягу повноважень (цивільної дієздатності) на вчинення відповідних дій, а також наразі відсутні можливості для належного виконання зазначеного Договору, предметом якого є постачання товару на територію Донецької та Луганської областей (зони АТО). Окрім того позивач в позовній заяві зазначає про невідповідність вимогам чинного законодавства договір в частині умов п. 7.3.1, що встановлюють його відповідальність за несвоєчасну поставку товару у вигляді 20 % штрафу від суми непоставленого в строк товару, не відповідає вимогам закону, оскільки розмір штрафних санкцій неспіврозмірний з порушеним інтересом. В зв'язку з викладеним, на думку позивача, згідно з приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України вказаний Договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/9654/17 та розгляд справи призначено на 18.07.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2017 року розгляд справи відкладено на 01.08.2017 року.

В судові засідання 18.07.2017 року та 01.08.2017 року з'явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача у вказані судове засідання не з'явився.

Про день та час розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 983, 527.

Про поважні причини неявки представника позивача в судові засідання 18.07.2017 року та 01.08.2017 року суд не повідомлено.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У судовому засіданні 18.07.2017 року представником відповідача поданий відзив на позов б/н б/д, в якому заперечує проти позовних вимог, посилаючись на додержання норм ч. 1 ст. 203 ЦК України, зокрема, на наявність необхідного обсягу дієздатності у осіб, якими укладено спірний договір від імені відповідача, а також відсутність будь - яких зауважень та протоколів розбіжностей під час підписання оспорюваного Договору. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

01.08.2017 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 2002/11/1704 від 17.07.2017 року, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав, аналогічних викладеним у раніше поданому відзиві, та просить відмовити в задоволенні позову. Відзив разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.08.2017 року сторонами суду не надано.

У відповідності до п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 01.08.2017 року представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 01.08.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

13.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" (покупець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гуд Діл" (постачальник за договором, позивач у справі) було укладено Договір про закупівлю вугілля сортового № Дон/Т-16459/НЮ (далі - Договір), предметом якого є поставка постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації (Додаток 1), яка є невід'ємною частиною чинного Договору.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору найменування товару - "Вугілля кам'яне" за кодом CPV за ДК 021:2015-09111 - (вугілля) АМ (13-25). Виробник товару ПАТ "ГЗФ "Червона зірка".

Строки та порядок поставки визначені сторонами в розділі 4 Договору.

Зокрема, за умовами пункту 4.1 Договору товар повинен бути поставлений постачальником протягом 20 календарних днів від дня надання заявки покупцем.

Датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами Договору (п.4.2 Договору).

Пунктом 4.3 Договору визначено, що товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця за адресою: м. Лиман, Донецької області на умовах DDP згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.

При цьому днем отримання товару, згідно п.6.2 Договору, вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому - передачі на отримання товару.

Ціна постачальника 2500,00 грн. за тонну, визнана за результатами тендеру і вказана в специфікації (Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною даного Договору (п.5.1 Договору).

У відповідності до п. 5.2 Договору загальна суму Договору складає 3 002 500,00 грн., з урахуванням ПДВ 0 грн. та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.

Як визначено сторонам и в п.9.1 Договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за даним Договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим Договором.

Так, за умовами пункту 9.3 Договору постачальник, зокрема, за порушенням термінів поставки товару, визначених цим Договором, має сплачувати штраф у розмірі 20 % від суми непоставленого в строк товару (п.п.1).

Згідно з пунктами 10.1 та 10.2 Договору жодна із сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання наступних обставин: повінь, пожежі, землетрус, катастроф, інших незалежних від сторін обставин, або ембарго, накладених держаною владою на експорт та імпорт, якщо вони виникнуть після вступу даного Договору в силу, прийняття нормативного акту який унеможливлює виконання умов Договору. Якщо будь-яка з вищевказаних обставин прямо вплине на своєчасність виконання умов, що передбачені даним Договором, то вони будуть продовжені на період, рівний по тривалості цим обставинам. Сторони у п'ятиденний термін повинні сповістити одна одну про початок вказаних обставин, що має бути підтверджено відповідними компетентними органами. Строк дії форс-мажорних обставин підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до п. 15.1 Договору термін дії останнього - з моменту його підписання сторонами і до 31.12.2016 року.

Як свідчать матеріали справи, вказаний Договір підписано зі сторони покупця В.о. начальника структурного підрозділу «Служба локомотивного господарства» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_3 та В.о. першого заступника начальника структурного підрозділу «Служба локомотивного господарства» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_4, зі сторони постачальника - директором ТОВ «Гуд Діл» ОСОБА_12 та скріплено печатками обох сторін.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору Додатком № 1 до Договору сторонами викладено специфікацію до Договору, копія якої наявна в матеріалах справи, відповідно до якої сторони погодили постачання вугілля за ДК 021:2015-09111 - (вугілля антрацит) марки АМ (13-25) в загальній кількості 1201 тони, загальною вартістю 3 002500,00 грн. Виробник товару ПАТ "ГЗФ "Червона Зірка". Строк постачання: товар повинен бути поставлений постачальником протягом 20 днів від дня надання заявки покупцем. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад структурного підрозділу "Краснолиманське локомотивне депо" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця": м. Красний Лиман, вул. Кірова, 28А на умовах DDP ( ІНКОТЕРМС 2010).

В подальшому 30.12.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до умов якої, у зв'язку з особливими умовами переміщення вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей у зоні проведення антитерористичної операції, сторони дійшли до згоди внести зміни в Договір та викласти п. 15.1 Договору у наступній редакції: "15.1 Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.03.2017 року", а також внесли зміни до пунктів 5.1 та 5.2 Договору, визначивши ціну постачальника за тонну в розмірі 2455,00 грн., загальна сума Договору складає 2 948 455,00 грн. з урахуванням ПДВ ) грн., виробник товару: ПАТ «ГЗФ «Червона зірка», товар має бути поставлений постачальником протягом 20 днів від дня надання заявки покупцем, але не пізніше 31 березня 2017 року. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад структурного підрозділу «Краснолиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»: м. лиман, вул. Привокзальна, 28А, на умовах DDP (Інкотермс 2010).

Як зазначено позивачем в позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між сторонами Договору позивач посилається на ту обставину, що згідно змісту преамбули Договору, від імені Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" договір підписано В. о. начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_3 та В. о. першого заступника начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_4, які не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності та повноваження яких, як стверджує позивач, не підтверджені інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних - осіб підприємців та громадських формувань, або відповідними довіреностями.

Окрім того, позивач зазначає, що в п.п. 1 п. 9.3 Договору був встановлений розмір штрафу, що не є співрозмірним з порушеним інтересом, більше того, з врахуванням заборони на переміщення товарів, що встановлений Указом Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" такий пункт договору є недійсним, оскільки суперечить зазначеним нормам п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1-2 ст. 627 ЦК України та Указу Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України".

Таким чином, як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між відповідачем та позивачем Договору про закупівлю вугілля сортового № Дон/Т-16459/НЮ від 13.10.2016 року, останній суперечать ст. 203 ЦК України та з огляду на фактичні події в України (проведення АТО) і предмет Договору виконання останнього неможливе, в зв'язку з чим позивач просить суд визнати вищевказаний Договір недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановлено, що укладений між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Українська Залізниця" в особі регіональної філії «Донецька залізниця» як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гуд Діл" як постачальником оспорюваний правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України,

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору про закупівлю вугілля сортового № Дон/Т-16459/НЮ від 13.10.2016 року зазначає про порушення шляхом укладення останнього приписів чинного законодавства, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Суд зазначає, що п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Проаналізувавши умови Договору суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для даного Договору умов, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про його укладеність.

В свою чергу, як зазначалось судом вище, з тексту оспорюваного Договору вбачається, що від імені відповідача він підписаний його представниками - В. о. начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_3 та В.о. першого заступника начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_4, які діяли на підставі довіреностей від 06 січня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 за реєстровими № 36 та № 50.

При цьому у пункті 3.3 Постанови № 11 зазначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акту. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Що ж до кола повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу.

Судом встановлено, що регіональна філія "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Філія), є відокремленим підрозділом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Товариство), який не має статусу юридичної особи.

Філія діє від імені Товариства та в його інтересах, здійснює делеговані Товариством функції у визначеному регіоні транспортної мережі, відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства. Філія створена відповідно до законодавства України та статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Так, як вбачається зі змісту пункту 99.11 Статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" "До компетенції правління належить: видача довіреностей від імені товариства та їх відкликання".

Як свідчать матеріали справи, відповідачем, в особі виконуючого обов'язки голови правління ОСОБА_7 та члена правління ОСОБА_8, уповноважено виконуючого обов'язки начальника регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_9 та виконуючого обов'язки заступника начальника регіональної філії "Донецька залізниця" ОСОБА_10 діяти від імені Товариства та здійснювати певні дії, пов'язані з регіональною філією "Донецька залізниця", про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 були посвідчені відповідні довіреності за № 1067 від 09.12.2015 р. та №1152 від 15.12.2015 р., копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно пункту 2.8. положення про Філію "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Філія має право від імені Товариства, відповідно до наданих повноважень та довіреності: вчиняти правочини, укладати цивільні та господарські договори (угоди, контракти), вести претензійну роботу, тощо." та пункту 19 довіреностей № 1067 від 09.12.2015 р. та № 1152 від 15.12.2015 р. видавати в установленому порядку довіреності від імені Довірителя працівникам Філії, іншим особам в порядку передоручення, з обов'язковим повідомленням Довірителя про видачу довіреності з наданням відомостей про особу, якій передані відповідні повноваження.

З рахуванням вищезазначеного, відповідачем, в порядку передоручення, були видані довіреності № 36 від 06.01.2016 р. та № 50 від 06.01.2016 р., які були посвідчені приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, та якими було відповідно уповноважено виконуючого обов'язки начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства" регіональної філії "Доненька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" ОСОБА_3 та виконуючого обов'язки заступника начальника структурного підрозділу "Служба локомотивного господарства" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" ОСОБА_4, зокрема, п. 9: Вчиняти правочини, укладати, змінювати та розривати будь-які договори (в т.ч. внутрішні зобов'язання) в межах діяльності Філії, передбачених Положенням про Підрозділ. Копії зазначених довіреностей №36 та №50 від 06.01.2016 року наявні в матеріалах справи.

Доказів скасування вказаних довіреностей у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підписанти Договору № Дон/Т-16459/НЮ від 13.10.2016 р. від імені відповідача мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та діяли в межах наданих їм повноважень.

Окрім того, в обґрунтування позовних вимог щодо недійсності Договору позивач посилається на встановлення п. 9.3 Договору, згідно якого постачальник, зокрема за порушенням термінів поставки товару, визначених цим Договором, має сплачувати штраф у розмірі 20 % від суми непоставленого в строк товару, неспіврозмірного розміру штрафних санкцій з порушеним інтересом, в зв'язку з чим також просить суд визнати оспорюваний Договір недійсним.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В свою чергу суд звертає увагу сторін, що цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Окрім цього суд зазначає, що згідно приписів ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ст. 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Так у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов'язань встановлюється законом, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) застосування іншого, ніж пеня, виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, штрафу, передбаченого п. 9.3 Договору.

Таким чином, за висновками суду, внесення сторонами за Договором умов про забезпечення виконання зобов'язання постачальника передати товар у визначений строк відповідає вимогам ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України.

При цьому передбачені умовами договору штрафні санкції є співрозмірними та таким, що не перевищують звичайний розмір у господарських відносинах, зокрема, передбачений ст. 231 ГК України.

Окрім того щодо посилання позивача на невідповідність умов Договору приписам чинного законодавства та неспіврозмірність передбачених Договором санкцій, тобто наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, суд зазначає, що на момент укладання Договору сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

В свою чергу посилання позивача як на підставу для визнання недійсним Договору на невідповідність умов останнього нормативно-правовим актам, прийнятим після вчинення оспорюваного правочину, а саме на Указ Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", а також той факт, що виробник товару - ПАТ "ГЗФ "Червона Зірка" розташований безпосередньо у зоні проведення антитерористичної операції (АТО), а точніше - на території Донецької області, тимчасово не підконтрольній українській владі, в зв'язку з чим відсутні можливості для належного виконання зазначеного договору, предметом якого є постачання товару на територію Донецької та Луганської областей (зони АТО), судом оцінюються критично та до уваги не приймаються як такі, що жодним чином не стосуються відносин на час укладення Договору, які є предметом даного спору.

Більше того, умовами пункту 10.1. Договору сторони обумовили, що жодна з сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання наступних обставин: повінь, пожежі, землетрус, катастроф, інших незалежних від сторін обставин, або ембарго, накладених державною владою на експорт та імпорт, якщо вони виникнуть після вступу даного Договору в силу, прийняття нормативного акту який унеможливлює виконання умов Договору. Якщо будь-яка з вищевказаних обставин прямо вплине на своєчасність виконання умов, що передбачені даним Договором, то вони будуть продовжені на період, рівний по тривалості цим обставинам.

Отже, оскільки укладання Договору на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати Договір, посилання позивача на несправедливість умов Договору, фізичну неможливість виконання деяких з його положень, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами, зобов'язаннями та санкціями, які можуть бути покладені на сторін, оцінюються судом критично.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 09.08.2017 року.