КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2017 р. Справа№ 910/23989/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мартюк А.І.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017

у справі №910/23989/16 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі»)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - 1) ОСОБА_2

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К»

про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним та застосування наслідків його недійсності

за участю представників сторін:

від позивача - Таболін О.С., довіреність б/н від 10.05.2017

від відповідача - не з'явились

третя особа на стороні позивача - не з'явились

третя особа-1 на стороні відповідача - ОСОБА_4, довіреність б/н від 04.03.2017

третя особа-2 на стороні відповідача - Мельник О.Д., довіреність б/н від 19.05.2017

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») (відповідач у справі) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі»), та про зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014.

В обґрунтування позовних вимог банк посилається на те, що спірний договір про відступлення права вимоги є недійсним виходячи з того, що він не відповідає вимогам законодавства України, вчинений з боку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в порушення обмежень, встановлених до позивача постановою Правління НБУ від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (зі змінами, внесеними постановою від 12.06.2014 № 348/БТ), постановою Правління НБУ від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Правління НБУ шляхом визначення куратора», постановою Правління НБУ від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних»). Позивач також стверджує, що з укладенням спірного договору банк фактично відмовився від своїх майнових вимог, оскільки реального виконання спірного правочину, зокрема отримання грошових коштів, здійснено не було.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2017 до участі у справі в якості третьої особи-1 без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що спірний договір відповідає приписам чинного законодавства, що позивачем не доведено існування підстав для визнання такого правочину недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», подав апеляційну скаргу (вх. №09-08.1/4253/17 від 18.05.2017), в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/23989/16 повністю та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») договір про відступлення права вимоги від 30.10.2014. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на невідповідність висновків місцевого господарського суду дійсним обставинам справи, вважає необґрунтованими висновки суду щодо відсутності ознак нікчемності правочину, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки стверджує, що банк, укладаючи спірний правочин порушив обмеження, встановлені постановами Національного банку України, безоплатно відмовився від своїх майнових вимог, чим також надав перевагу одному кредиторові перед іншими, що згідно приписів спеціального законодавства є підставою для нікчемності договору та для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено справу до розгляду на 21.06.2017.

16.06.2017, через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду, від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, надійшов відзив на апеляційну скаргу.

21.06.2017, до початку судового засідання, від позивача - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги та від третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К», надійшов відзив на апеляційну скаргу. Подані документи долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 у зв'язку з неявкою у судове засіданні представників відповідача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 09.08.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.08.2017 у зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О. у відпустці, для розгляду справи №910/23989/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді Мартюк А.І., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 справу №910/23989/16 прийнято до провадження визначеним складом колегії суддів.

У судовому засіданні, 09.08.2017, представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/23989/16 повністю та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») договір про відступлення права вимоги від 30.10.2014. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014.

У судовому засіданні представники ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К» заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу та просили рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 залишити без змін.

Представники відповідача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання 09.08.2017 повторно не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

03.04.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» (кредитор за договором), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (позивач у справі), та ОСОБА_2 (позичальник за договором, третя особа-2) було укладено договір кредитної лінії № HKЛ-920784 (а.с. 11-14 том 1), відповідно до якого (з урахуванням змін та доповнень, внесених Додатковим договором № 1 від 31.07.2012) кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 4 764 000,00 гривень, з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами до 01 червня 2014 року включно, зі сплатою за користування кредитними коштами 17,0 процентів річних.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К» (третя особа-3) іпотечного договору № б/н від 03.04.2009 (а.с. 15-20 том 1), згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 1 397,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з тамбуру 1 пл 4,3 кв.м, торгівельного залу 1-1 пл 395,3 кв.м, кладових 1-2, 1-3, 1-4 пл 14,0 кв.м., 5,5 кв м., 19,7 кв.м, котельні 1-5 пл 31,0 кв.м, коридорів 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10 пл 22,6 кв.м, 6,5 кв.м, 3,5 кв.м, 1,9 кв м, 5,4 кв.м, сходів 1-11 пл 12,7 кв.м, торгівельного залу 2-1 пл 381,1 кв.м, коридору 2-2 пл 10,4 кв м., кладових 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2 7, 2-8, 2-9, 2-10 пл. 8.5 кв м., 8,7 кв м., 15,5 кв м, 4,6 кв.м , 8,8 кв.м., 4,8 кв.м, 9,8 кв.м., 18,4 кв.м., коридору 2-11 пл 13,3 кв.м., сходів 2-12 пл 12,7 кв.м., кладової 2-13 пл 35,0 кв.м, коридору 2-14 пл 24,2 кв.м., туалету 2-15 пл 1,3 кв.м., душевої 2-16 пл. 3,0 кв.м., вбиральні 2-17 пл 1,2 кв.м., кладових 2-18, 2-19 пл 21,9 кв м., 29,6 кв.м., торгівельного залу 2-20 пл. 235,4 кв.м., сходів III пл. 25,2 кв.м.; нежиле приміщення, підвал бувший номер 1, загальною площею 93,50 кв.м, як розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К» Іпотечного договору № б/н від 31.07.2012 (а.с. 21-23 том 1), згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 525,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

В подальшому, 30.10.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (первісний кредитор, Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелтор Легасі» (новий кредитор), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (відповідач), було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B. та зареєстрований в реєстрі за №1245 (а.с. 24-25 том 1).

Відповідно до п.1.1. договору відступлення, первісний кредитор (банк) передав, а новий кредитор (відповідач) прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором кредитної лінії №НКЛ-920784 від 03.04.2009, укладеним між ОСОБА_2 та банком, із змінами та доповненнями, внесеними Додатковим договором № 1 від 31.07.2012 до Договору кредитної лінії №НКЛ-920784 від 03.04.2009, та права за всіма договорами забезпечення до кредитного договору: іпотечним договором від 03.04.2009, укладеним між Банком і Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К», посвідченим 03.04.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B. та зареєстрованим в реєстрі за №705, іпотечним договором, укладеним між банком і Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К» та посвідченим 31.07.2012 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бережною Л.П. та зареєстрованим в реєстрі за №2536, а саме право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом в розмірі 4 734 00,00 грн; щодо повернення заборгованості за процентами в розмірі 2 092 348,02 грн.

Всього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за основним договором на день укладення цього договору складає 6 826 348,02 грн.

Пунктом 1.3 договору відступлення сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за кредитним договором, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 6 826 348,02 грн.

Згідно з п. 1.4 договору відступлення, новий кредитор був зобов'язаний сплатити на користь первісного кредитора ціну відступлення права вимоги за кредитним договором, зазначену в п. 1.3 цього договору, не пізніше 30.10.2014.

Як передбачено у п. 2.2. договору відступлення новий кредитор зобов'язався сплатити на користь первісного кредитора, вказану у п. 1.3.договору ціну відступлення права вимоги, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок №373980012 в АТ «Дельта Банк», МФО 380236, в розмірах та у терміни визначені п.п.1.3-.1.4. цього договору.

При цьому, колегією суддів досліджено, що між ТОВ «Ріелті Легасі» та ПАТ «Дельта Банк» існували договірні відносини щодо розрахунково-касового обслуговування рахунку ТОВ «Ріелтор Легасі» №8828.

На виконання укладеного договору, ТОВ «Ріелтор Легасі» надав для виконання банку платіжне доручення № 16 від 30.10.2014 про перерахування з рахунку ТОВ «Ріелтор Легасі» № №8828 на рахунок банку № 373980012 грошові кошти в розмірі 6 826 348,02 грн, яке згідно відмітки банку на платіжному дорученні було виконане (а.с. 119 том 2).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №51 від 02.03.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким тимчасову адміністрацію у позивача запроваджено строком з 03.03.2015 до 02.06.2015 та рішення №147 від 03.08.2015, яким строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено по 02.10.2015 включно.

02 жовтня 2015 року прийнято Постанову Правління Національного банку України №664 від «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта-Банк», а рішенням виконавчої дирекції Фонду №181 від 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта-Банк» з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

Колегія суддів зазначає, що у спорах, пов'язаних з діяльністю банку, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012, № 4452-VI є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно ст. 1 Закону від 23.02.2012 за № 4452-VI, ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Частиною 2 ст. 38 Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Кадирова В.В. № 67 від 11.03.2015 «Про перевірку правочинів (договорів) в АТ «Дельта Банк», в банку була створена комісія з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

В ході здійснення комісією перевірки договору відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ріелтор Легасі», було прийнято рішення, оформлене протоколом від 24.09.2015 №64 (а.с. 26-31 том 1), про віднесення вказаного договору до нікчемних на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Приписи частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції чинній станом на дату укладення договору відступлення) містять перелік підстав, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Повідомленнями про нікчемність від 29.10.2015 №№ 1092, 1093, 1094, 1095 (а.с. 33-41 том 1) Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадировим В.В. було повідомлено ТОВ «Ріелтор Легасі» (правонаступником якого є ТОВ «Тенсифт»), ОСОБА_2, ТОВ «Ріелтер 7К», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінова A.B. про нікчемність згідно з п.п. 1, 2, 7, ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ріелтор Легасі». При цьому згідно повідомлення про нікчемність від 29.10.2015 №№ 1092, адресованого ТОВ «Ріелтор Легасі», від останнього також вимагалось негайно повернути всі отримані ТОВ «Ріелтор Легасі» згідно умов нікчемного договору оригінали документів (кредитні договори, договори забезпечення, всі інші документи).

Позивач звертаючись до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним укладеного між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Ріелтор Легасі» договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014, який, на його думку, є нікчемними на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначає, що спірний договір не відповідає вимогам законодавства України, вчинений з боку АТ «Дельта Банк» без належного обсягу господарської компетенції (цивільної дієздатності), вчинений банком безоплатно, оскільки реальних грошових коштів банк не отримав, враховуючи відсутність таких коштів на кореспондентському рахунку банку; вважає, що умови договору відступлення, передбачають передачу контрагенту, що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та надає кредитору - ТОВ «Ріелтор Легасі» - переваги перед іншими кредиторами. Окрім того, на думку позивача, уклавши спірний договір ТОВ «Ріелтор Легасі» стало кредитором за договором кредиту, стороною якого може бути лише фінансова установа чи банк, якими ТОВ «Ріелті Легасі» не являється.

Крім того, за твердженням позивача, в порушення постанови Правління НБУ від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (зі змінами, внесеними постановою 23.03.2017 об 11:10 год. від 12.06.2014 № 348/БТ), постанови Правління НБУ від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Правління НБУ шляхом визначення куратора», постанови Правління НБУ від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», банком, без участі та погодження з куратором, було змінено умови кредитування за кредитним договором, виведено із забезпечення заставу, відступлено права вимоги за кредитним договором та іпотекою третій особі - кредитору банку коштами, які перебували на рахунку цієї особи без їх залучення з іншого банку чи готівки у касі. За таких обставин, позивач вважає, що з боку банку спірний договір відступлення було укладено без належного обсягу господарської компетенції (цивільної дієздатності).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7-1 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, має право визначати тимчасові особливості регулювання та нагляду за банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України, у тому числі особливості підтримання ліквідності банків, застосування економічних нормативів, формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними операціями банків, запроваджувати обмеження на їх діяльність, у тому числі обмежувати або забороняти видачу коштів з поточних та вкладних (депозитних) рахунків фізичних та юридичних осіб, а також обмежувати або тимчасово забороняти проведення валютних операцій на території України, зокрема операцій з вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей.

Наявність ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, а також обставин, що загрожують стабільності банківської та/або фінансової системи країни, підтверджується відповідним рішенням Ради з фінансової стабільності, повноваження якої визначаються указом Президента України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національний банк України» Правління Національного банку приймає рішення, зокрема, щодо банківського регулювання та нагляду; щодо організації системи рефінансування; про застосування заходів впливу (санкцій) до банків та інших осіб, діяльність яких перевіряється Національним банком відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інших законів України; про віднесення банку до категорії проблемних або неплатоспроможних.

Частина 1 статті 75 «Про банки та банківську діяльність» містить перелік критеріїв, за умови відповідності хоча б одному з таких критеріїв, Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних.

Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею (ч. 3 ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України (ч. 6 ст. 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Згідно приписів ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії, які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом), які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом) набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Національним банком.

Нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності у порядку, встановленому цими актами.

Правлінням Національного банку України були прийняті постанови від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (зі змінами, внесеними постановою від 12.06.2014 № 348/БТ), від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Правління НБУ шляхом визначення куратора», від 30.10.2014 № 692/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних»).

Вказані постанови Правління Національного банку України є нормативно-правовими актами з обмеженим доступом, а тому не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Національним банком, та набирають чинності у порядку, встановленому цими актами.

Таким чином, вищенаведені постанови , на які посилається позивач як на одну із підстав недійсності договору відступлення, є актом індивідуальної дії та має чітко виражений організаційно-розпорядчий характер щодо ПАТ «Дельта Банк», оскільки, на відміну від нормативно-правового акта, спрямована на реалізацію заходів впливу стосовно конкретного проблемного банку, а не щодо невизначеного кола осіб, відтак, не може мати юридичних наслідків для відповідача, на якого її дія не розповсюджувалась.

Більш того, те, що вказана постанова містить інформацію з обмеженим доступом та становить банківську таємницю, виключає можливість обізнаності відповідача з встановленими нею обмеженнями діяльності позивача. Доказів обізнаності відповідача з такими обмеженнями матеріали справи не містять.

Позивач, посилаючись на постанову Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Правління НБУ шляхом визначення куратора» стверджує, що на укладення спірного договору банку повинен був отримати погодження із куратором, призначеним Національним банком України, однак такого не отримав, що відповідно свідчить про порушення банком вимог чинного законодавства під час укладення договору.

Проте, такі твердження позивача місцевий господарський суд вірно визнав необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 4.8 глави 4 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 (далі - Положення № 346) (в редакції, яка була чинна станом на час укладення оспорюваного Договору відступлення) куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації, що надається банком до Національного банку, та/або перебуваючи безпосередньо в банку.

Пунктом 1 Постанови № 560/БТ призначено куратором Банку службовця Національного банку України Губенко Світлану Миколаївну для забезпечення виконання функцій згідно з повноваженнями, визначеними Положенням № 346.

Пунктом 2 Постанови № 560/БТ куратору надано право керуватися у своїй діяльності повноваженнями, визначеними в пункті 4.9 глави 4 розділу І Положення № 346.

Разом з тим, підпунктом а) пункту 4.9 глави 4 розділу І Положення № 346 передбачено, що на куратора банку можуть покладатися повноваження, зокрема щодо здійснення постійного контролю за проведенням банком операцій.

Наведене свідчить, що пункт 4.9 глави 4 розділу І Положення № 346 не передбачає віднесення до повноважень куратора саме погодження або надання банку, щодо якого Національним банком України застосовано такий захід впливу, дозволу на укладення будь-яких правочинів, в т.ч. такого, який є предметом судового спору у справі. Не передбачено в якій саме формі, повинен надаватись таке погодження та процедуру такого погодження.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що недодержання позивачем приписів постанов правління Національного банку України, не є достатньою та належною правовою підставою для визнання недійсним договору, оскільки нормами чинного законодавства України не передбачено таких наслідків невиконання банківськими установами вимог та приписів (заходів впливу) Національного банку України як визнання недійсними укладених всупереч них правочинів.

Нормами статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», які є спеціальними при віднесенні банку до категорії проблемних, визначено, що Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Інших юридичних наслідків приписами наведеної статті не визначено.

Отже, недодержання вимог та обмежень НБУ в процесі присвоєння певній банківській установі статусу «проблемного» може свідчити лише про наявність підстав для притягнення банку, щодо якого вжито заходи впливу, у порядку, визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність» до відповідальності за порушення в сфері здійснення банківської діяльності.

Крім того, чинним на час укладення спірного договору законодавством, у тому числі і Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не було передбачено застережень щодо заборони укладення договорів відступлення у зв'язку з прийняттям Національним банком України подібних постанов, як і не було передбачено такого наслідку порушення вимог Національного банку України, як недійсність договору.

Також, як на одну із підстав нікчемності спірного договору, позивач посилається на те, що банк безоплатно здійснив відчуження свого майна, відмовився від власних майнових вимог.

Однак, я вірно встановлено Господарським судом міста Києва, умови договору відступлення передбачають відступлення права вимоги новому кредитору за винагороду а саме за ціною 6 826 348,02 грн.

ТОВ «Ріелті Легасі», будучи клієнтом банку, маючи свій рахунок з грошовими коштами, не будучи обізнаним з постановами Правління Національного банку України, які були банківською таємницею і були прийняті виключно щодо самого банку, з метою оплати вартості відступленого права надав банку платіжне доручення №16 від 30.10.2014 (а.с. 96, 119 том 2).

На платіжному дорученні №16 від 30.10.2014 (а.с. 96, 119 том 2) міститься відмітка банку про проведення банківської операції, дату його проведення 30.10.2014 та підпис відповідальної особи з відбитком штампу банку-позивача.

Згідно п. 1.12 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» (додаток 23); ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Тобто вищенаведені дії банку, у випадку неможливості виконання розрахункового документа є для нього обов'язком, однак в матеріалах справи відсутні докази взяття платіжного доручення №16 від 30.10.2014 на обліковування, та докази повідомлення ТОВ «Ріелті Легасі» про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» тощо. Відтак, суд апеляційної інтонації відхиляє твердження апелянта про фізичну неможливість виконання поданого відповідачем платіжного доручення, у зв'язку з відсутністю у банка коштів, оскільки такі твердження не підтверджені належними доказами.

Окрім того, згідно п. 2.14. Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов'язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача - «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту «Дата надходження», який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення.

У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті «Дата виконання», має відповідати: даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку; даті списання коштів з рахунку платника та з кореспондентського рахунку банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

З огляду на вищевикладені приписи законодавства та наявність на платіжному дорученні відмітки банку про його виконання (тобто фактичне документальне підтвердження здійснення відповідачем розрахунків з позивачем за договором відступлення), колегія суддів Київського апеляційного господарського суду відхиляє доводи позивача про безоплатність відступлення та фактичну відмову банку від своїх вимог до боржника, оскільки такі твердження суперечать поданим доказам та не відповідають дійсним правовідносинам, що склались між сторонами.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ТОВ «Ріеліт Легасі» діяло у відповідності до норм чинного законодавства, та маючи на власному рахунку грошові кошти, як їх власник, без будь-яких встановлених на той момент обмежень надав банку платіжне доручення для його виконання, яке банк згідно взятих на себе зобов'язань повинен виконувати, оскільки на той момент тимчасової адміністрації чи інших обмежень щодо здійснення такої операції запроваджено не було.

Як стверджує позивач, вищезазначена сума коштів була переведена банком на транзитний рахунок 373980012 трьома окремими внутрішньобанківськими операціями: на суму 4 734 000,00 грн. (меморіальний ордер № 89055017 від 31.10.2014 а.с. 120 том 2), на суму 1 358 124,07 грн. (меморіальний ордер № 89056324 а.с 122 том 2) та на суму 734 223,95 грн (меморіальний ордер № 89058292 а.с.121 том 2), тобто проведена шляхом переобліковування коштів на різних рахунках, без реального надходження грошових коштів до банку ПAT «Дельта Банк», та без проведення їх через кореспондентський рахунок, що відповідно є порушенням п. 4 Постанови Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора».

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 4 вказаної Постанови Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ постановлено: зобов'язати Банк здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України (крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий центр»). У зв'язку з цим перерахувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків Банку, відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Також, згідно приписів ч.ч. 4, 5 ст. Закону України «Про банки та банківську діяльність» проблемному банку забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України. Ця норма не поширюється на операції щодо виконання зобов'язань у міжнародних та внутрішньодержавних платіжних системах і системах розрахунків та на операції з цінними паперами, що здійснюються згідно із законодавством.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських переказів.

Однак, як свідчать обставини даної справи, проведена відповідачем оплата не відноситься до міжбанківських переказів, оскільки грошові кошти за договором про відступлення прав вимоги були перераховані відповідачем позивачу саме з власного поточного рахунку, який було відкрито в позивача. Таким чином, розрахунки між сторонами, які були проведені за договором про відступлення права вимоги, не були міжбанківськими переказами і відповідно до чинного законодавства не здійснювалися через кореспондентський рахунок в іншому банку.

Отже, з огляду на наведене визначення поняття «кореспондентського рахунку» та зміст п. 4 вказаної Постанови Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ, фактично не вбачається, що здійснені вищезазначені спірні операції, які відбувались в межах самого AT «Дельта Банк» та не є міжбанківськими операціями, були здійснені з порушення приписів п. 4 Постанови Правління Національного банку України від 11.09.2014 № 560/БТ, як про це стверджував позивач.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивача на приписи п. 1 ч. 3 ст.38 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу визнання договору відступлення недійсним, є необґрунтованими та безпідставними.

Позивач також стверджує, що уклавши договір відступлення взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором, що стало однією з причин його неплатоспроможності, неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, та така обставина відповідно до п. 2 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є ознакою нікчемності укладеного правочину. На підтвердження даних обставин, ПАТ «Дельта Банк» посилається на Звіт АФ «Інтер-Аудит» (а.с. 123-) про фактичні результати аудиторської перевірки окремих операцій Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» від 31.08.2015 року, згідно якого укладення низки договорів, а саме 78, серед яких є спірний договір спричинило неможливість частково виконати зобов'язання перед іншими кредиторами.

Водночас, за приписами п. 2 ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

З вищенаведеної норми слідує, що негативні наслідки у вигляді неплатоспроможності або неможливості в тому числі частково виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами мають настати саме у зв'язку з укладенням відповідного правочину, при цьому наведена стаття не вказує, що нікчемним буде вважатись договір, якщо до таких наслідків призвело укладення декількох договорів, серед яких і спірний. Тобто наведена норма чітко визначає укладення правочину як підставу, а неплатоспроможність чи неможливість частково виконання зобов'язань банку, як наслідок такої обставини - укладення договору. Однак, згідно Звіту, який наданий позивачем зменшення активів банку було наслідком укладення не одного спірного у даній справі договору, а укладення багатьох договорів. Однак такі обставини відповідно до п. 2 ч.3 ст 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не відносяться до обставин, за яких правочин визнається нікчемним.

Зважаючи на наведене, посилання позивача на приписи п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підставу визнання договору відступлення недійсним, також відхиляються апеляційним судом як недоведені.

Підсумовуючи викладене вище, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в частині визнання договору недійсним, оскільки позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання укладеного між сторонами спору договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014 недійсним та наявності підстав нікчемності правочину, які встановлені частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно частини 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки судом встановлено правомірність укладеного договору про відступлення права вимоги від 30.10.2014, то позовна вимога про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелтор Легасі») повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» оригінали договорів, переданих на виконання договору відступлення права вимоги від 30.10.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тенсифт» (правонаступник ТОВ «Ріелтор Легасі») задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Беручи до уваги вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, відповідача у справі.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/23989/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/23989/16 залишити без змін.

3. Справу №910/23989/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.І. Мартюк