УХВАЛА

14.08.2017Справа № 910/15430/16

За заявою Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи"

про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016

у справі № 910/15430/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

до Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи"

про стягнення 9 873 778, 65 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від стягувача: Єгоров В.С. за довіреністю № 14-77 від 14.04.2017;

від боржника (заявника): Шимко Л.М. за довіреністю № Д-17/17 від 09.08.2017;

Мельник О.В. за довіреністю № Д-4/17 від 01.02.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 3 957 411 грн. 59 коп. пені, 520 559 грн. 36 коп. 3% річних, 1 438 396 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 148 106 грн. 68 коп. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2017 вищевказане судове рішення залишено без змін.

20.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" надійшла заява про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.07.2017 року заяву Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16 призначено до розгляду на 14.08.2017 року.

14.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником заявника подані доповнення та уточнення до заяви про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16.

В судовому засіданні 14.08.2017 року представник заявника (боржника) викладені в заяві вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх.

Представник стягувача в судовому засіданні 14.08.2017 року проти надання відстрочки виконання рішення категорично заперечив.

Розглянувши в судовому засіданні 14.08.2017 року подану Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" заяву про відстрочку виконання рішення, суд вирішив відмовити в її задоволенні виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Судом враховано, що пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 15.01.2010 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" зазначено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, було ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті Першого протоколу до Конвенції.

Виконання судового рішення має бути захищене як складова частина доступу до суду в світлі вимог ст. 6 Конвенції (Справа "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) від 19.03.1997.

Відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Наприклад, відстрочка може надаватись за рішенням, у якому господарським судом визначено певний строк звільнення приміщення, повернення майна тощо.

Згідно з пунктом 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (із змінами і доповненнями), підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст.121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В зв'язку з тим, що відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" Суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Положеннями статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Зазначені докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

З огляду на те, що нормами чинного Господарського процесуального кодексу України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість чи ускладнення виконання рішення, тому суд оцінює докази, які підтверджують такі обставини, за правилами статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи подану заяву про відстрочку виконання судового рішення заявник посилається на те, що:

- відповідно до Звіту про фінансовий стан боржник є збитковим підприємством, тоді як відповідно до балансу (Звіту про фінансовий стан) стягувача, розміщеного на його сайті, стягувач отримав чистий прибуток більше 20 млрд.грн.;

- заявник знаходиться у складній фінансовій ситуації, однією з причин якої є дефіцит коштів, пов'язаний із систематичними неплатежами з боку населення у зв'язку з різким ростом тарифів на природний газ, які встановлюються не заявником. Заборгованість споживачів по оплаті за спожитий газ стрімко зростає і станом на 31.12.2016 становила 393 млн.грн., а станом на 30.06.2017 зросла до 405 млн.грн.;

- нормативні акти, що регулюють питання поставки природного газу постачальниками на яких покладені спеціальні обов'язки в будь-якому разі не забезпечать отримання відповідачем коштів, які покриють і основну суму заборгованості і суми штрафних санкцій;

- заявник є посередником між стягувачем та населенням, купує газ у стягувача та постачає населенню у порядку та за ціною, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України, від волі відповідача не залежить результат господарської діяльності;

- грошові кошти, які заявник отримує від побутових споживачів надходять на рахунки із спеціальним режимом використання та підлягають перерозподілу без згоди на це заявника та йдуть на користь стягувача по наявних договорах, а залишок грошей, що залишається у заявника, покриває витрати на заробітну плату та підтримання технологічного процесу з постачання природного газу;

- норматив перерахування коштів із рахунків зі спеціальним режимом використання на рахунок заявника становить менше 1%, а на рахунок стягувача - більше 90% (інша частина коштів надходить на рахунки газотранспортного та газорозподільного підприємств);

- відповідно до банківських довідок кошти на рахунках заявника, у розмірі визначеному виконавчим документом, відсутні;

- у зв'язку з закінченням опалювального сезону промислові та бюджетні споживачі споживають мінімальні об'єми природного газу. Частина промислових споживачів у зв'язку з наявністю заборгованості відключені від газу та, відповідно, кошти від даних категорій споживачів на рахунки заявника не будуть надходити до початку нового опалювального сезону.

Заявник стверджує, що надання відстрочки до початку нового опалювального сезону надасть можливість здійснити погашення заборгованості заявником без зупинки діяльності підприємства, відстрочка на такий незначний період не порушить баланс інтересів сторін, а саме досягнення мети виконання судового рішення при максимальному дотриманні співрозмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора.

Також, заявник вказує на те, що присуджена до стягнення сума не є сумою основної заборгованості по Договору, а складається із сум неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, при тому, що основна заборгованість погашена

Додатково у письмових поясненнях від 14.08.2017 року заявник вказує на те, що він є важливим та значущим підприємством у місті Києві стратегічного значення та забезпечує столицю України газом. Оскільки він знаходиться у скрутному матеріальному стані, арешт коштів на рахунках та продаж майна може привести до зупинення його діяльності.

Крім того, заявник посилається на те, що він та позивач поставлені в нерівні умови нормативними документами в галузі постачання природного газу, і від волі заявника реально не залежить забезпечення своєчасності оплати спожитого населенням природного газу, тоді як стягувач використовує своє становище єдиного можливого постачальника природного газу для побутових споживачів і нав'язав заявнику дискримінаційні умови договорів на постачання природного газу для побутових потреб споживачів.

При цьому, заявник стверджує, що результат його господарської діяльності буде позитивним а фінансовий стан покращиться лише після початку опалювального сезону, оскільки юридичні особи використовують газ виключно для опалення та на даний час газопостачання на промисловості та комунально-побутові об'єкти припинено. Відстрочка виконання рішення суду до нового опалювального сезону надасть можливість акумулювати необхідну грошову суму для виконання рішення суду по даній справі.

Водночас, суд вважає, що сам по собі важкий фінансовий стан, в розумінні статті 121 Господарського процесуального кодексу України, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для відстрочки виконання рішення суду, адже їх наявність (відсутність) прямо залежить від власної діяльності суб'єкта господарювання (відповідача).

Суд зазначає, що відповідно до ст. 617 ЦК України випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Таким чином, в розумінні ст. 617 ЦК України обставини недодержання своїх обов'язків контрагентами боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів, не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічну правову позицію викладено Вищим господарським судом України у постанові від 02.03.2016 у справі № 905/1516/14, в якій зазначено, що відсутність у боржника грошових коштів не може свідчити про неможливість виконання рішення суду з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", способів виконання рішення суду.

Докази на підтвердження відсутності у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення боргу, заявником всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано.

Доводи заявника в частині того, що від нього не залежить результат його господарської діяльності судом оцінюються критично та до уваги не приймаються.

При цьому, суд наголошує, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 44 Господарського кодексу України, підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв'язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Як свідчать матеріали справи, рішення суду у цій справі прийняте на захист майнових прав позивача, порушених відповідачем, який взяв на себе зобов'язання оплатити поставлений позивачем за спірним Договором газ і не виконав його.

Виходячи з норм ст. 3 ЦК України, згідно з якими до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність, та враховуючи, що заявником порушені майнові договірні зобов'язання перед стягувачем і останній заперечує проти віддалення строку виконання заявником цих зобов'язань, буде несправедливим відстрочити виконання фінансових зобов'язань заявника перед стягувачем.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, на виконання судового рішення у справі відповідач повинен повернути позивачу належне останньому майно (грошові кошти), тому подальше невиконання остаточного судового рішення буде прямим порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з цим, заявником не надано жодних належних доказів того, що результати його господарської діяльності після початку опалювального сезону будуть позитивними, внаслідок чого його фінансовий стан в майбутньому покращиться, що згодом надасть йому можливість акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення у цій справі, тобто відсутні докази того, що відстрочення виконання рішення у цій справі забезпечить його виконання.

Судом також не встановлено виняткової сукупності обставин, які б свідчили про те, що тяжкий фінансово-економічний стан заявника та унеможливлює примусове виконання судового рішення протягом строків, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", а саме суцільної збитковості господарської діяльності боржника.

Водночас, суд вважає, що застосовуючи положення статті 121 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави тощо.

Одночасно, суд враховує, що фінансовий стан стягувача, який є об'єктом, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, також є складним, і надання відстрочки виконання рішення по цій справі строком на 5 місяців порушить принцип збалансованості інтересів сторін.

Також, суд враховує наявність інфляційних процесів у економіці держави, зокрема, те, що позивач, будучи підприємством державного сектора економіки, 100% акцій якого належить державі, внаслідок інфляційних процесів зазнає значних збитків. Наявні стрімкі інфляційні процеси в економіці держави, які супроводжуються істотним здешевленням національної валюти, якщо повністю й не виключають наявність обставин для надання відстрочки виконання судового рішення, то є суттєвими перешкодами для їх виникнення. Адже, в протилежному випадку інфляційні процеси зачіпають передусім майнові інтереси кредитора, так як належні до стягнення на його користь грошові кошти в національній валюті за період відстрочки істотно знецінюються, що, як наслідок, призводить до погіршення фінансового стану позивача.

З огляду на вищевикладене, враховуючи матеріальні інтереси обох сторін та приймаючи до уваги, що заявником (боржником) всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано беззаперечних, неспростовних доказів неможливості чи утруднення на даний час виконання рішення суду, відсутності активів та реальної загрози зупинення господарської діяльності у зв'язку з виконанням рішення суду, винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов'язує можливість надання відстрочки виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16.

Керуючись ст. ст. 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" про відстрочку виконання рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 910/15430/16 залишити без задоволення.

2. Копію даної ухвали направити сторонам у справі.

3. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя М.Є. Літвінова