ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2017 р.Справа № 922/2648/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державний професійно-технічний навчальний заклад "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Посад", м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників сторін:

прокурор - Комісар О.О.,

позивача - Антонова А.М.,

відповідача - Нестеренко С.О.

3-ї особи (ДПТНЗ) - Афанасьєва М.О.

3-ї особи (МОНУ) - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Керівник Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Посад", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державний професійно-технічний навчальний заклад "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова", в якій просив суд визнати недійсним договір оренди №1654-Н від 13.05.2005, укладеного між Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Посад" та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Посад" звільнити орендовані на підставі договору оренди №1654-Н від 13.05.2005 приміщення.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що нежитлові приміщення, які є об'єктами освіти, на підставі спірного договору використовуються в діяльності, що не пов'язана з навчально-виховним процесом, що, на думку прокурора, є порушенням ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4, ч. 2 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.10.2016, залишеним без змін, з тих же підстав, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 відмовлено в задоволенні позовних вимог, за недоведеністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017 рішення Господарського суду Харківської області від 17.10.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 у справі 922/2648/16 скасовано, а справу направлено до Господарського суду Харківської області на новий розгляд.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено суддю Погорелову О.В.

Ухвалою суду від 25.05.2017 справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 13.06.2017 о 10:30.

Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Міністерство освіти і науки України.

Ухвалою суду від 13.06.2017 розгляд справи був відкладений до 26.06.2017 до 11:45.

Ухвалою суду від 26.06.2017 розгляд справи був відкладений до 03.07.2017 до 12:15.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 03.07.2017 до 05.07.2017 до 11:30.

05.07.2017 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Надана заява досліджена судом та долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 05.07.2017, за клопотанням відповідача, був продовжений строк розгляду спору за межі строку, встановленого ст. 69 ГПК України та розгляд справи був відкладений до 02.08.2017 до 11:30.

06.07.2017 на електрону адресу суду від третьої особи - Міністерства освіти і науки України надійшли письмові пояснення по справі (вх.№ 1392), в яких третя особа підтримує позов прокурора в повному обсязі та просить визнати недійсним договір оренди та повернути майно. Надані пояснення було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

Також, 11.07.2017 до суду від третьої особи - Міністерства освіти і науки України надійшли тотожні за змістом пояснення по справі (вх.№22435), які також було долучено судом до матеріалів справи.

Представник прокуратури в судовому засіданні 02.08.2017 просив суд позовні вимоги задовольнити, а також заперечував проти заяви відповідача про застосування позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги прокурора та просив суд визнати недійсним договір оренди приміщення та повернути майно.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, а також просив суд застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи (ДПТНЗ) заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи (МОНУ) в судове засідання 02.08.2017 не з'явився, проте в наданих письмових поясненнях від 06.07.2017 підтримав позовні вимоги прокурора та просив суд позов задовольнити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

13.05.2005 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (позивач, орендодавець) та відповідачем (як орендарем) було укладено договір оренди №1654-Н (надалі - договір оренди).

Відповідно до п. 1.1 договору оренди, з урахуванням внесених до нього додатковими угодами № 6 від 02.07.2014 та №7 від 03.07.2014 змін, орендодавець передає, орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначне майно - нежитлові приміщення першого поверху кім. №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 та сходи І, ІІ у двоповерховій будівлі площею 491,7 кв.м., приміщення підвалу кім. №№21, 23, 24 та сходи ІІ площею 131,3 кв.м. (майно), загальною площею 623,00 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Тимурівців, 37, що знаходяться на балансі Державного професійно-технічного навчального закладу "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова" (балансоутримувач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача) з метою розташування цеху з розфасування сипучих продуктів харчування.

До договору оренди укладались також додаткові угоди №1-№5 (а.с. 79-86).

Вартість майна визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 09.12.2013 і становить 501400,00 грн.

13.05.2005 обумовлені договором оренди приміщення були фактично передані позивачем відповідачу в користування. Відповідні обставини підтверджуються актом прийому-передачі орендованого майна від 13.05.2005, підписаним позивачем, відповідачем, скріпленим їх печатками (т. 1 а.с.23).

Матеріали справи свідчать, що здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач виробляє кулінарні вироби готові до вживання в спеціально обладнаному кулінарному цеху, має відділ капітального будівництва з наявною матеріально-технічною базою. А орендовані за договором приміщення використовуються відповідачем з метою розташування цеху з розфасування сипучих продуктів харчування. В даному приміщенні знаходиться обладнання, яке періодично потребує ремонту, в тому числі і здійснення електрозварювальних робіт (Витяг з ЄДРПОУ а.с. 32-39; довідка №1524 від 06.10.2016 ТОВ фірма "Посад", а.с. 137).

Звертаючись з позовом про визнання договору оренди недійсним, прокурор зазначає, що майно навчального закладу використовується не за призначенням, що є порушенням ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" та свідчить про недійсність договору оренди на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, як такого, що суперечить вимогам законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, про що зазначено в п. 4 ст. 61 названого закону.

Відповідно до пункту 4 розділу 9 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №38 (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

У відповідності до змісту пункту 4 розділу 9 вказаної Постанови була надана можливість державним навчальним закладам здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.1 спірного договору оренди сторони визначили, що майно передається в оренду з метою розташування цеху з розфасування сипучих продуктів харчування.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Приписами частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" визначено, що об'єкти освіти мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації.

Відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Тобто, виходячи зі змісту наведеної норми, будівлі, споруди, землі комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти входять до складу об'єкту освіти.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення господарського суду Харківської області від 17.10.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суд від 12.12.2016 зазначив про те, що невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу само по собі не є підставою для визнання правомірним договору. Заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні. Також Вищий господарський суд України у постанові від 26.04.2017 зазначив про те, що судами попередніх інстанцій не залучено до участі у справі Міністерство освіти і науки України, яке є засновником та здійснює управління Державним професійно-технічним навчальним закладом "Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова", та не враховано, що спір у даній справі може зачіпати його права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Органами державного управління освітою в Україні є Міністерство освіти, міністерства і відомства, які мають навчально-виховні заходи, Вища атестаційна комісія, управління освіти обласних державних адміністрацій, відділи освіти районних (міських) державних адміністрацій.

Центральним органом державного управління освітою в Україні є Міністерство освіти, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, повноваження якого визначено Законом України "Про освіту" та Положенням про Міністерство освіти України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630.

Міністерство освіти і науки України забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

ДПТНЗ "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова" є навчальним закладом, який підпорядкований МОН.

Згідно з частиною сьомою статті 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту" до повноважень міністерства та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, відноситься розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих професійно-технічних навчальних закладів.

Відповідно до статті 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" засновник закріплює за професійно-технічними навчальними закладами державної або комунальної форми власності та установами професійно-технічної освіти об'єкти права власності, які належать засновнику на праві власності або орендовані ним у інших власників.

Об'єкти права власності закріплюються засновником за професійно-технічним навчальним закладом державної або комунальної форми власності або установою професійно-технічної освіти на праві оперативного управління.

Навчальні заклади несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема міністерства, фонд державного майна та інші органи виконавчої влади.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Виходячи з норм Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, серед основних завдань регіонального фонду державного майна є управління об'єктами державної власності; захист майнових прав державних підприємств, установ та організацій, а також корпоративних прав держави на території України та за її межами: здійснення повноважень орендодавця державного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області та ТОВ фірма "Посад" з приводу оренди нерухомого майна, що належить до державної власності та перебуває на балансі ДПТНЗ "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова".

Відповідно до підпункту 89 пункту 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, МОН здійснює управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Як зазначає МОН у письмових поясненнях, оспорюваний договір орендодавець не погоджував з Комісією Міністерства з майнових питань.

Відповідно до п.1.1 Статуту ДПТНЗ "Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова" Центр є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України. У своїй діяльності Центр керується Конституцією України, Законами України "Про освіту", "Про професійну-технічну освіту", "Про загальну середню освіту" та інш. (п.1.4. Статуту).

Згідно п.7.4. Статуту одним із додаткових джерел фінансування Центру є доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання в порядку, встановленому законодавством України.

Центр несе відповідальність перед Міністерством освіти і науки України за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна (п.7.10 Статуту).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Цивільного кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 215 Цивільного кодексу встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи положення вищезазначених норм матеріального права, приймаючи до уваги умови спірного договору оренди, зокрема п.1.1. договору щодо передачі майна в оренду з метою розташування цеху з розфасування сипучих продуктів харчування, судом встановлено, що орендоване за спірним договором майно використовується відповідачем для діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що заборонено законодавством та порушує приписи ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задоволення позову у повному обсязі.

Як зазначалося вище, 05.07.2017 представником відповідача суду була подана заява про застування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд відмовляє в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки порушення, які мали місце при укладанні договору оренди, є такими, що тривають в часі, що надає право на оспорення дій, що порушують його право, в тому числі ініціювання визнання недійсним договору оренди цього майна у випадку його укладення з порушенням вимог Закону.

Також, суд звертає увагу на практику Верховного Суду України з питань застосування позовної давності, згідно якого сама по собі обізнаність прокурора чи позивача про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідність застосування положень ст.267 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 20 серпня 2013 року у справі № 3-18гс 13).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір оренди №1654-Н від 13.05.2005, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Посад" ().

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Посад" (61121, м. Харків, вул. Тимурівців, 31-А, ) звільнити вбудовані нежитлові приміщення першого поверху у двоповерховій будівлі - площею 475,1 кв.м. та вбудовані приміщення підвалу - площею 114,9 кв.м., загальною площею 590 кв.м., вартістю 501400,00 грн., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Тимуровців, 37 та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області (61000, м. Харків, вул. Гуданова, 18, ).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Посад" (61121, м. Харків, вул. Тимурівців, 31-А, ) на користь Прокуратури Харківської області (61050, м. харків, вул. Б. Хмельницького, 4, ) - 8899,00 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 07.08.2017 р.

Суддя О.В. Погорелова