ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Справа № 909/965/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіКовтонюк Л.В.,
за участю представників:
від позивачаБезпалюка О.Л.,
від відповідачаЗамкової М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
нарішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 року
у справі№ 909/965/16 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства "Тисменицягаз"
простягнення 11820194,63 грн,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Тисменицягаз" (надалі - ПАТ "Тисменницягаз", відповідач) 11820194,63 грн, а саме: 9671588,93 грн - заборгованість за спожитий природний газ, поставлений за договором купівлі-продажу природного газу № 13-150-ВТВ від 04.01.2013 року (надалі - договір) у період з листопада по грудень 2015 року, 1616988,19 грн - пеня, 121983,61 грн - 3% річних, 409633,90 грн - інфляційні втрати.

Відповідач позовні вимоги не визнав і вказав, що невиконання ним зобов'язання щодо сплати вартості поставленого у листопаді-грудні 2015 року природного газу відбулось внаслідок форс-мажорних обставин, а тому згідно з п.п. 8.1 - 8.5 договору звільняється від відповідальності, на підтвердження чого надав сертифікат Торгово-промислової палати України (надалі - ТПП) № 6160 від 14.04.2016 року.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 року у справі №909/965/16 (суддя Кобецька С.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 року (колегія у складі головуючого-судді Костів Т.С., суддів: Марко Р.І., Желік М.Б.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач у касаційній скарзі та додаткових поясненнях, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: ст.ст. 263, 525, 526, 625, 627 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст.ст. 173, 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) та процесуального права, а саме: 4, 42, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), просить суд рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 року та постанову Львівського господарського суду від 18.04.2017 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що між НАК "Нафтогаз України", як продавцем, і ПАТ "Тисменицягаз", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-150-ВТВ від 04.01.2013 року, відповідно до якого (з урахуванням додаткових угод до нього) продавець зобов'язався передати у власність покупцю природний газ, який використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат (1.2.), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити цей газ (п. 1.1.), ціна (граничний рівень ціни) на газ установлюється НКРЕ (п.п. 5.1.); у разі, невиконання покупцем умов п. 6.1. договору (порядок і строки здійснення платежів за отриманий природний газ), він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 7.2.); сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов'язків щодо договору, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин). Під форс-мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії. Строк виконання зобов'язань відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторони зобов'язані негайно повідомити про обставини форс-мажору та протягом чотирнадцяти днів з дати їх виникнення надати підтверджуючі документи відповідно до законодавства. Настання обставин форс-мажору підтверджується у встановленому законодавством порядку (п.п. 8.1.-8.5.).

У період з січня 2013 року по грудень 2015 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 42893545,86 грн. Відповідач не оплатив вартість газу, поставленого позивачем у період з листопада по грудень 2015 року, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 9617628,66 грн, яку позивач просить суд стягнути з ПАТ "Тисменицягаз" разом з сумою пені, нарахованої на підставі п. 7.4. договору, у розмірі 1616988,19 грн, 3% річних в сумі 121983,61 грн та інфляційних втрат у розмірі 409633,90 грн, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірна заборгованість виникла внаслідок форс-мажорних обставин, а саме внаслідок бездіяльності третіх осіб - органів державної влади. Суди виходили з того, що складовою частиною собівартості послуги розподілу газу є виробничо-технологічні втрати (надалі - ВТВ), розрахунок яких, відповідно до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості № 737 від 23.11.2011 року "Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах", здійснює газорозподільне підприємство (відповідач) самостійно, після чого на підставі цих розрахунків Міненергетики та НКРЕ мають сформувати газорозподільному підприємству тариф на розподіл природного газу, який, відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання, закачування, зберігання та відбору природного газу затвердженого постановою НКРЕ № 1384 від 28.07.2011 року, має бути економічно обґрунтованим і таким, який би забезпечував ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат виробництва, сплату всіх податків, обов'язкових платежів та бюджетних відрахувань відповідно до чинного законодавства України, оскільки нормативно-правові акти, що регулюють ринок природного газу, не передбачають та не припускають можливості покриття ВТВ за рахунок будь-яких інших джерел, ніж тариф на розподіл газу.

Суди встановили, що протягом 2014-2015 років при формуванні та затвердженні гранично допустимого розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу Міненерго та НКРЕ не було враховано обсяги витрат газу на покриття ВТВ відповідача в розмірі 2,388 млн.куб.м.; постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2015 року у справі № 826/15132/15 визнано неправомірними дії Міненергетики щодо затвердження Наказом від 02.03.2015 року № 122 об'ємів нормативних втрат і ВТВ, скасовано цей наказ і зобов'язано Міненергетики затвердити на 2015 рік розмір нормативних втрат і ВТВ природного газу в газорозподільних мережах ПАТ "Тисменицягаз", згідно існуючих Методик. Вимоги цієї постанови Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не виконало, що свідчить про бездіяльність третіх осіб - органів державної влади. Згідно сертифіката сертифікат ТПП № 6160 від 14.04.2016 року вказані обставини є форс-мажорними, а тому відповідно до п.п. 8.1. - 8.5. договору, ст. 617 ЦК України відповідач позбавлений можливості виконати свої зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №13-150-ВТВ від 04.01.2013 року, тому звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання.

Вищий господарський суд України з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не погоджується.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Договір купівлі-продажу є відплатним договором. Покупець, відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, згідно з якою у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому, ч. 3 ст. 632 ЦК передбачено, що якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

З встановлених судами обставин вбачається, що позивач не може впливати на формування тарифу на розподіл природного газу для відповідача, а залежить від наданого на затвердження розрахунку відповідача та НКРЕ. Оскільки станом на листопад-грудень 2015 року Міненергетики та НКРЕ не було затверджено тарифи на транспортування відповідачем природного газу, що є обов'язковим для встановлення вартості поставленого газу, розрахунок вартості поставлено газу має встановлюватись згідно останньої ціни газу, визначеної сторонами у додатковій угоді від 28.10.2015 року (а.с. 44 т. 1).

Відповідно до ст. 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Для такого звільнення від відповідальності, згідно зі ст.ст. 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.06.2015р. у справі № 3-216гс15).

Відповідно до п.п. 8.1.-8.5 договору сторони обумовили, що форс-мажорними обставинами є такі обставини, що виникли внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії. Таким чином, обставини, зазначені як обставини непереборної сили в сертифікаті ТПП № 6160 від 14.04.2016 року, не є такими в розумінні ст. 617 ЦК України і не звільняють відповідача від обов'язку оплатити вартість поставленого у листопаді-грудні 2015 року природного газу та від відповідальності за таке порушення, передбачену умовами договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, висновки місцевого та апеляційного господарських судів про відсутність підстав для задоволення позову є такими, що не відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України, касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що ст. 1117 ГПК України встановлено межі перегляду справи в касаційній інстанції, згідно з якими суд касаційної інстанції не має права здійснювати оцінку доказів та встановлювати або спростовувати обстави справи, Вищий господарський суд України не має повноважень на дослідження наявних у справі доказів для вирішення питання стосовно правильності заявлених позовних вимог.

З огляду на наведене, справа має бути передана на новий розгляд до місцевого господарського суду, якому при новому розгляді необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, встановити дійсні права та обов'язки сторін і, в залежності від встановленого, правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 року.

Справу № 909/965/16 передати на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяКарабань В.Я.
СуддяКовтонюк Л.В.