ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р.Справа № 922/4818/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Ольшанченко В.І., Погорелова О.В.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк", м. Київ, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Національний банк України, м. Київ; 2. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ.
до Приватного акціонерного товариства "Стиль" Харківський будинок моделей одягу", м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 3. ПАТ "Дніпровський завод мінеральних добрив", м. Дніпропетровськ, 4. Фізична особа ОСОБА_1, м. Київ
про звернення стягнення на предмет іпотеки
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_2, дов. від 30.09.2016р.;

Представник відповідача - ОСОБА_3, дов. від 12.07.2017р.;

Треті особи - не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Златобанк", м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Стиль" Харківського будинку моделей одягу", м. Харків, в якому просить суд, в рахунок погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства "Дніпровський завод мінеральних добрив" за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., що, станом на 14.08.2015р. складає:

-17137332,31 дол. США та 1000000,00 євро - заборгованість за кредитом; 841012,47 дол. США та 62499,99 євро - заборгованість за процентами; 2405435,11 грн. - заборгованість по сплаті пені; 5000,00 - штраф за неналежне виконання зобов'язань, а також звернути стягнення на предмет іпотеки, вартістю в 16746710,00 грн., що належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "Стиль Харківського будинку моделей одягу", шляхом визнання за ПАТ "Златобанк" права власності на: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-28, 2-го поверху № 1-21, 3-го поверху № 1-23 в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальною площею 2654,2 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлові приміщення підвалу № 1-46 пл. 1703,5 кв.м., антресолі підвалу № 47, 48, пл. 40,8 кв.м., загальною площею 1744,3 кв.м. в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлові приміщення 1-го поверху №1-5, 2-го поверху № 6-11, в нежитловій будівлі літ. "В-2", загальною площею 146,3 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлову будівлю літ. "Д-2", загальною площею 165,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17.

Ухвалою господарського суду від 28.08.2015р. прийнято вказану заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 14.09.2015р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від 15.10.2015р. задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі (вх. № 38985 від 29.09.2015р.). Провадження у справі 922/4818/15 зупинено до вирішення Святошинським районним судом м. Києва справи № 759/8864/15-ц.

Ухвалою господарського суду від 18.04.2016р. провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду від 17.05.2016р. для розгляду справи призначено судову колегію.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 17.05.2016р., для розгляду справи № 922/4818/15 визначено персональний склад колегії суддів: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Ольшанченко В.І., Погорелова О.В.

Ухвалою господарського суду від 09.06.2016р. призначено у справі № 922/4818/15 судову оціночно-будівельну експертизу, провадження якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_4. Розгляд справи зупинено на термін проведення судового дослідження. Матеріали справи направлено до експертної установи.

29.05.2017р. матеріали справи № 922/4818/15, разом з висновком експертизи, повернуто до господарського суду, ухвалою господарського суду від 27.06.2017р. провадження у справі поновлено та призначено розгляд справи на 27.06.2017р. об 11:15 год.

Ухвалами господарського суду від 27.06.2017р., 19.07.2017р. розгляд справи відкладався.

18.07.2017р. представником відповідача через канцелярію суду надані письмові пояснення (вх. № 23217), в яких зазначив, що спірна нежитлова будівля "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17, є нерухомим об'єктом культурної спадщини - пам'яткою архітектури. Так, відповідач зауважив, що об'єкти культурної спадщини, відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій особі юридичній або фізичній особі, за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Враховуючи викладене, відповідач, з посиланням на висновки Верховного Суду України (постанова від 01.06.2016р. справа № 3-449гс16), зазначає про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, який визнано пам'яткою архітектури, без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Також у наданому до господарського суду відзиві на позов, відповідач зазначив про невірне обрання позивачем способу захисту свого права, адже така форма звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності за іпотекодержателем, не може бути здійснена у судовий спосіб.

У судовому засіданні 25.07.2017р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволення. Через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення (вх. № 23912), в яких з посиланням на висновки Верховного Суду України, зазначив, що суд установивши факт невиконання позичальником грошового зобов'язання за кредитним договором, захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником забезпечених іпотекою грошових зобов'язань, може звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки.

У судовому засіданні 25.07.2017р. представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві на позов та наданих до суду письмових поясненнях.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання 25.07.2017р. не з'явився, через канцелярію суду надав письмові пояснення (вх. № 1492), в яких зазначив, що при вирішенні питання звернення стягнення на майно, яке є пам'яткою архітектури місцевого значення, у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення статті 20 Закону України "Про охорону культурної спадщини", якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому не реалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об'єкта культурної спадщини.

Окрім цього, представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надано клопотання про витребування доказів(вх. № 1492), в якому просить суд витребувати від Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації наступні документи:

- рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980р. №334;

- перелік об'єктів культурної спадщини, а зокрема щодо нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-28, 2-го поверху № 1-21, 3-го поверху № 1-23 в нежитловій будівлі літ. «А-3» загальною площею 2654,2 кв.м., що знаходяться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлового приміщення підвалу № 1-46 пл. 1703,5 кв.м., антресолі підвалу № 47,48 пл. 40,8 кв.м., загальною площею 1744,3 кв.м. в нежитловій будівлі ліг. «А-3», що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлового приміщення 1 -го поверху № 1-5, 2-го поверху № 6-11 в нежитловій будівлі літ. «В-2» загальною площею 146,3 кв.м., що знаходяться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлової будівлі літ. Д-2 загальною площею 165,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17, що відносяться до об'єктів культурної спадщини, затвердженого рішенням Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації;

- подання Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації до Міністерства культури України, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини відносно віднесення нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-28, 2-го поверху № 1-21, 3-го поверху № 1-23 в нежитловій будівлі літ. «А-3» загальною площею 2654,2 кв.м., що знаходяться за адресою: Харківська область, м, Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлового приміщення підвалу № 1-46 пл. 1703,5 кв.м., антресолі підвалу № 47,48 пл. 40,8 кв.м., загальною площею 1744,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-3», що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-5, 2-го поверху № 6-11 в нежитловій будівлі літ. «В-2» загальною площею 146,3 кв.м., що знаходяться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17; нежитлової будівлі літ. "Д-2", загальною площею 165,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Енгельса, буд. 17 про віднесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України;

- повідомлення ПрАТ «Стиль «Харківський будинок моделей одягу» Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації про наявність судової справи.

Також представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представнику з'явитись в дане судове засідання.

Інші представники третіх осіб у судове засідання 25.07.2017р. не з'явились, про причину неявки суд не повідомили, додаткових доказів по справі суду не надали.

Дослідивши клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про витребування доказів, колегія суддів відмовляє в його задоволенні, з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги, що представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не надано суду доказів, які б підтверджували неможливість самостійно отримати зазначені докази, або докази на підтвердження відмови зазначених органів надати на вимогу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зазначені докази, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цього клопотання.

Клопотання про відкладення розгляду справи також не підлягає задоволенню, оскільки, згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Колегія суддів вважає також, що наведені відповідачем підстави, не є обставинами, зазначеними у ст. 77 ГПК України, необхідними для відкладання розгляду справи, у зв"язку з чим відмовляє в задоволенні вказаного клопотання.

Окрім цього, суд зауважує про неможливість подальшого відкладення розгляду справи, у зв'язку з закінченням строку розгляду даного спору, передбаченого ст. 69 ГПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, тому вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 28.11.2012р. між Публічним акціонерним товариством "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк", позивач, банк, кредитодавець) та Приватним акціонерним товариством "Дніпровський завод мінеральних добрив" (далі - ПАТ "ДЗМД", третя особа, позичальник) було укладено Кредитний договір № 247/12-КLМV.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 247/12-КLМV в порядку та на умовах, встановлених цим договором та чинним законодавством України, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом.

Максимальний ліміт заборгованості за Кредитною лінією становить 19400 000,00 доларів США (п. 1.3 Кредитного договору № 247/12-КLМV від 28.11.2012р. із змінами та доповненнями до нього).

За користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді процентної ставки. Процентна ставка встановлюється у наступних розмірах:

20 % річних за користування Кредитними коштами у гривні;

10 % річних за користування Кредитними коштами в доларах США;

10 % річних за користування Кредитними коштами в Євро.

Таким чином, на виконання умов вищевказаного кредитного договору, позивач відкрив ПАТ «ДЗМД» відновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом 19400 000,00 доларів США. В рамках цієї відновлювальної мультивалютної кредитної лінії позивач надав ПАТ «ДЗМД» наступні кредити: 20967000,00 грн., 20729569,79 доларів США та 1200000,00 євро з процентної ставкою, що передбачена умовами Кредитного договору № 247/12-КLМV від 28.11.2012р.

Відповідно до п.п.3.4.3, 3.4.4 Кредитного договору № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., позичальник зобов'язаний:

- повернути кредит в повному обсязі в порядку та в строки, передбачені цим

Кредитним договором, в тому числі достроково, у разі настання обставин, за яких банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, в тому числі у випадку настання несприятливих обставин/подій;

- безумовно сплатити неустойку (штраф, пеню), інші штрафні санкції, відшкодувати заподіяні банку збитки, завдані невиконанням/неналежним виконанням умов Кредитного договору.

Проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем у валюті кредиту. Сплата процентів здійснюється за фактичний строк користування кредитом. При розрахунку процентів за користування кредитними коштами приймається рік і місяць, рівні календарній кількості днів. День повернення кредиту до розрахунку не приймається (п.п.2.3, 2.4 Кредитного договору № 247/12-КLМV).

Відповідно до п. 2.5 Кредитного договору № 247/12-КLМV, позичальник самостійно сплачує (перераховує) проценти на рахунок для оплати боргових зобов'язань та процентів. Проценти сплачуються за період з першого по останній місяць щомісячно по сьоме число (включно) місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів.

29.12.2012 року, для забезпечення виконання умов Кредитного договору № 247/12-КLМV від 28.11.2012р. між позивачем та Приватним акціонерним товариством "Стиль "Харківський будинок моделей одягу" (відповідач) було укладено Договір іпотеки, яким передано в іпотеку:

- нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-28, 2-го поверху № 1-21, 3-го поверху № 1-23 в нежитловій будівлі літ. "А-3" загальною площею 2654,2 кв.м, що знаходяться за адресою: харківська обл., місто Харків, вул. Енгельса, буд. 17;

- нежитлові приміщення підвалу № 1-46 пл. 1703,5 кв.м, антресолі підвалу № 47,48 пл. 40,8 кв.м, загальною площею 1744,3 кв.м в нежитловій будівлі літ. "А-3", що знаходиться за адресою: Харківська обл., місто Харків, вул. Енгельса, буд. 17;

- нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5, 2-го поверху № 6-11 в нежитловій будівлі літ. "В-2" загальною площею 146,3 кв.м, що знаходяться за адресою: Харківська обл., місто Харків, вул. Енгельса, буд. 17;

- нежитлова будівля літ. Д-2 загальною площею 165,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Харківська обл., місто Харків, вул. Енгельса, буд. 17.

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотекодержателем Кредитного договору № 247/12-КLМV та додаткових угод до нього, які укладені та можуть бути укладені в майбутньому, за умови якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти, надані у формі кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 130000000,00 грн., з кінцевим терміном погашення не пізніше 27 листопада 2013 р., чи інші строки, встановлені в Кредитному договорі, сплатити нараховані проценти за користування Кредитом в розмірі 10 відсотків річних в доларах США та Євро, 20 (двадцять) відсотків річних у гривні (процентна ставка), а також комісії, неустойки (пені, штрафи), всі без виключення інші платежі/суми, в розмірах, строки, у випадках та на умовах, передбачених основним зобов'язанням, відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки та витрати, що можуть виникнути у іпотекодержателя в зв'язку з укладенням, виконанням основного зобов'язання та цього Договору, в тому числі, але не виключно, витрати, пов'язані з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, його реалізацію, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати страхування предмета іпотеки, тощо, які забезпечуються іпотекою відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 3.4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) має право у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором та/або позичальником за Кредитним договором переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки (в цілому чи на будь-яку його частину).

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, у випадках, передбачених Кредитним договором та/або договором, обравши на свій розсуд спосіб звернення стягнення; достроково звернути стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором у випадках передбачених Кредитним договором та/або договором та/або чинним законодавством України (п. 3.4.3 Договору іпотеки).

Відповідно до п. 4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки (в цілому чи будь-якої його частини) у випадках невиконання та/або неналежного виконання основного зобов'язання та в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням, а також у разі невиконання/неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Як зазначає позивач, позичальник свої зобовязання за Кредитним договором виконує неналежним чином та за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., станом на 14.08.2015р. ПАТ «ДЗМД» має заборгованість:

1. 17137332,31 доларів США та 1 000 000,00 євро - заборгованість за кредитом;

2. 841012,47 доларів США та 62499,99 євро - заборгованість за процентами;

3. 2405435,11 грн. - заборгованість по сплаті пені;

4. 5000,00 грн. - штраф за неналежне виконання зобов'язань.

При цьому, стягнення заборгованості за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р. було предметом розгляду справи № 759/8864/15-ц, яка розглядалася Святошинським районним судом м. Києва.

В процесі розгляду даної справи, Святошинським районним судом м. Києва встановлено, що 12.02.2015 року між позивачем та ОСОБА_5 (третя особа) було укладено Договір про виконання зобов'язання третьою особою. Пунктами 3.1, 3.3.4 Договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12.02.2015р. надано право та доручено банку здійснити договірне списання коштів з двох рахунків ОСОБА_1

Даний договір було укладено на виконання зобов'язань новим боржником по кредитному договору № 247/12-KLMV, укладеного 28.11.2012 року між ПАТ «Златобанк» та Приватним акціонерним товариством «Дніпровський завод мінеральних добрив».

Відповідно до умов Договору про виконання зобов'язання третьою особою новий боржник - ОСОБА_1, взяла на себе зобов'язання виконати частину зобов'язання за Кредитним договором, спрямувавши грошові кошти на погашення заборгованості перед кредитором за кредитним договором. Обов'язки мають бути виконані новим боржником не пізніше 13.02.2015 року.

Пунктами 3.1, 3.3.4 Договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12.02.2015 року надано право та доручено банку здійснити договірне списання коштів з рахунків ОСОБА_1, відкритих відповідно до п. 1 договорів банківського вкладу «Класичний плюс» № 065061 та № 065059 від 04.07.2014р., укладених між ПАТ "Златобанк" та ОСОБА_1

Натомість, за результатами розгляду вказаної справи Святошинським районним судом м. Києва, судом винесено рішення, яким визнано недійсним пункт 3.1 Договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12.02.2015р. та визнано недійсним пункт 3.3.4 Договору про виконання зобов'язання третьою особою від 12.02.2015р., що укладений між ПАТ "Златобанк" та ОСОБА_1

Дане рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, пункти Договору про виконання зобов'язань третьою особою, які було визнано недійсними за рішенням суду, передбачали погашення заборгованості відповідача у даній справі за рахунок депозитних коштів ФО ОСОБА_1

Таким чином, заборгованість Приватного акціонерного товариства "Дніпровський завод мінеральних добрив" у даній справі є дійсною та не погашеною внаслідок виконання Договору про виконання зобов'язань третьою особою.

Враховуючи невиконання третьою особою своїх зобов'язань за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., а також вищенаведені положення Договору іпотеки, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з даним позовом, в якому просить суд, в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за Договором іпотеки та визнати право власності за позивачем на дане нерухоме майно.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 204 ЦК України договори (кредитний та іпотечний) укладені між його сторонами, як цивільно-правові правочини є правомірними на час розгляду справи, оскільки їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобовязання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі)

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 345 ГК України, кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до п. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до умов Кредитного договору № 247/12-КLМV від 28.11.2012р., за користування кредитом, позичальником сплачуються проценти у вигляді процентної ставки. Процентна ставка встановлюється у наступних розмірах:

20 % річних за користування Кредитними коштами у гривні;

10 % річних за користування Кредитними коштами в доларах США;

10 % річних за користування Кредитними коштами в Євро.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи та не спростовано відповідачем та третьою особою, позичальник систематично порушував умови договору щодо сплати відсотків за користування кредитом, у звязку з чим, позивачем, надіслано на адреси позичальника та іпотекодавця листи вимоги про дострокове повернення грошових коштів за кредитним договором, та про задоволення вимог банку за рахунок предмету іпотеки, якщо грошові зобов'язання за кредитним договором не будуть виконані. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами, а саме: листом-вимогою, направленою на адресу відповідача про виконання порушеного зобов'язання з попередженням про початок процедури примусового стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України "Про іпотеку", в разі невиконання позичальником свого зобов'язання за Кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник в порушення домовленості сторін, кредит не повернув, відсотки за користування ним не сплатив, та не надав суду жодних з доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Отже, враховуючи вищевикладене, позичальник визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р.

Враховуючи викладене та те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що позичальник не надав суду жодного документу, які б підтверджував сплату заборгованості по кредиту та по відсоткам за Кредитним договором № 247/12-КLМV від 28.11.2012р. та не надав документів, що спростовували викладене у позові, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість нарахування позивачем позичальнику заборгованості по кредиту та за нарахованими процентами у загальному розмірі 17978344,78 дол. США та 1062499,99 євро.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 статті 548 ЦК України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договорами.

Частиною першою статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими Законами та договором.

Ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

У відповідності до розділу 4 Кредитного договору, за неналежне виконання зобовязань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів позичальник сплачує пеню, що нараховується у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України з суми неналежно виконаного зобовязання за кожний день прострочення.

Також, у відповідності до п. 4.3. Кредитного договору, за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов'язань за цим договором, передбачених п. 3.4. договору,, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 5000,00 грн.

Частиною 6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Судова колегія зазначає, що зроблений позивачем розрахунок пені в сумі 2405435,11 грн. та штрафу у розмірі 5000,00 грн. відповідає вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склалися між сторонами.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що положеннями ст. 55 ГПК України визначено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у гривнях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Ціну позову вказує позивач. У випадку неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Оскільки заборгованість по кредиту та за нарахованими процентами за Кредитним договором від 28.11.2012р. визначена в доларах США та євро, гривневий еквівалент вказаної заборгованості має бути визначений, відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову, тобто станом на 26.08.2015р.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач довів, а відповідач та третя особа не спростували існування заборгованості Приватного акціонерного товариства "Стиль" Харківський будинок моделей одягу" перед Публічним акціонерним товариством "Златобанк" за Кредитним договором від 28.12.2012р. №247/12-KLМV, яка складається з:

1. 17137332,31 доларів США та 1000000,00 євро - заборгованість за кредитом (що становить 413676456,55 грн. заборгованості за кредитом, станом на 26.08.2015р.);

2. 841012,47 доларів США та 62499,99 євро - заборгованість за процентами (що становить 20650576,81 грн. заборгованості за процентами, станом на 26.08.2015р.);

3. 2405435,11 грн. - заборгованість по сплаті пені;

4. 5000,00 грн. - штраф за неналежне виконання зобов'язань.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, вартістю в 16746710,00 грн., що належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "Стиль Харківського будинку моделей одягу", шляхом визнання за ПАТ "Златобанк" права власності на: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-28, 2-го поверху № 1-21, 3-го поверху № 1-23 в нежитловій будівлі літ. "А-3", загальною площею 2654,2 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлові приміщення підвалу № 1-46 пл. 1703,5 кв.м., антресолі підвалу № 47, 48, пл. 40,8 кв.м., загальною площею 1744,3 кв.м. в нежитловій будівлі "А-3", що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлові приміщення 1-го поверху №1-5, 2-го поверху № 6-11, в нежитловій будівлі літ. "В-2", загальною площею 146,3 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17; нежитлову будівлю літ. "Д-2", загальною площею 165,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно статті 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із ст. 19 Закону України "Про іпотеку", за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Аналогічне за змістом правило передбачено і у ст. 589 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п. 3.4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) має право у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язань за цим Договором та/або позичальником за Кредитним договором переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки (в цілому чи на будь-яку його частину).

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, у випадках, передбачених Кредитним договором та/або договором, обравши на свій розсуд спосіб звернення стягнення; достроково звернути стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором у випадках передбачених Кредитним договором та/або договором та/або чинним законодавством України (п. 3.4.3 Договору іпотеки).

Відповідно до п. 4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмет іпотеки (в цілому чи будь-якої його частини) у випадках невиконання та/або неналежного виконання основного зобов'язання та в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням, а також у разі невиконання/неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.

Частина 3 ст. 33 Закону України Про іпотеку встановлює, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі на підставі рішення суду.

Отже, умови спірних договорів іпотеки встановлюють можливість іпотекодержателя на набуття права власності як у позасудовому порядку, так і за рішенням суду.

Суд не приймає заперечення відповідача в частині того, що визнання права власності на предмет іпотеки можливе лише в позасудовому порядку врегулювання спору на підставі договору, як це передбачено ч.1 ст.35 Закону України Про іпотеку, оскільки в ч.2 ст.35 цього ж Закону зазначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Суд також звертає увагу на те, що у листі від 01.02.2015р. ОСОБА_1 судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна Верховний суд України зазначив, що невиконання іпотекодержателем вимоги позасудового врегулювання на підставі договору, у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно.

Крім того, існує рішення Конституційного Суду від 09.07.2002 року № 15 рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів), яким визначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі необхідно розуміти так, що право особи (юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно правовими актами. Встановлення законом або договором досудового порядку врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обовязком особи, яка добровільно, входячи з власних інтересів, його використовує.

Судова колегія також наголошує, що Верховний суд України неодноразово (зокрема, постанови від 19.08.2014р. у справі №3-43гс14, від 11 грудня 2013р. у справі 6-124цс13 та від 14.09.2016 р. у справі №6-1219цс16) зазначав, що виходячи з положень частини 2 статті 16 ЦК України, статей 33, 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Як вже було зазначено, п. 3.4.1. Договору іпотеки, передбачена можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Враховуючи викладене, беручи до уваги положення частини 2 статті 16 ЦК України, статей 33, 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" та умови спірних іпотечних договір, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ПAT "Златобанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність іпотекодержателю - ПАТ "Златобанк" нерухомого майна, що віднесене до предмету іпотеки, відповідно до укладених між ПАТ "Златобанк" та ПАТ "Стиль "Харківський будинок моделей одягу", відповідають нормам чинного законодавства.

Судовою колегією встановлено, що на момент звернення з даним позовом до суду, заборгованість за Кредитним договором від 28.12.2012р. №247/12-KLМV позикодавцем не погашена.

В звязку з невиконанням забезпечених іпотекою зобовязань відповідно ст. 33 Закону України Про іпотеку та умов іпотечного договору банк (позивач), як іпотекодержатель, має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до висновків судової оціночної експертизи № 10912/7398/7399 від 17.05.2017р., ринкова вартість предмету іпотеки за Договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 29.12.2012р. за реєстровим номером 1242, укладеного між ПАТ «Златобанк» та ПАТ «Стиль Харківський будинок моделей одягу », а саме наступного нерухомого майна:

- нежитлового приміщення 1-го поверху №1-28, 2-го поверху №1-21, 3-го поверху №1-23 в нежитловій будівлі літ «А-3», загальною площею 2654,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Енгельса,17 складає 18969600,00 грн., (вісімнадцять мільйонів дев'ятсот шістдесят дев'ять тисяч шістсот грн) без урахування ПДВ.

- нежитлового приміщення підвалу №1-46 пл. 1703,5 кв.м, антресолі підвалу №47,48, пл.40,8 кв.м, загальною площею 1744,3 кв.м, в нежитловій будівлі «А-3», що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Енгельса,17складає 12466534,00 грн. (дванадцять мільйонів чотириста шістдесят шість тисяч п'ятсот тридцять чотири грн) без урахування ПДВ.

- нежитлового приміщення 1-го поверху №1-5, 2-го поверху №6-11, в нежитловій будівлі літ. «В-2», загальною площею 146,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул.Енгельса,17 складає 1045608,00 грн. (один мільйон сорок п'ять тисяч шістсот вісім грн.) без урахування ПДВ.

- нежитлової будівлі літ «Д-2», загальною площею 165,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул.Енгельса,17 складає 1182830,50 грн. (один мільйон сто вісімдесят дві тисячі вісімсот тридцять грн. 50 коп. ) без урахування ПДВ.

В частині 1 ст. 42 ГПК України зазначено, що висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Стаття 43 ГПК України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В п. 18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Дослідивши висновок судового експерта № 10912/7398/7399 від 17.05.2017р., судова колегія приходить до висновку про те, що експертне дослідження проведено кваліфікованим експертом з дотриманням приписів Закону України "Про судову експертизу" та ГПК України, висновок експерта належним чином мотивований, обґрунтований та узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Натомість, колегія суддів, з огляду на природу предмету Договору іпотеки, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки від 29.12.2012 р., укладеного АТ «Златобанк» та ПрАТ «Стиль «Харківський будинок моделей одягу» предметом іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17, яке є нерухомим об'єктом культурної спадщини - пам'яткою архітектури.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 8 червня 2000 року N 1805-111 регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

В силу положень ч. 1 ст. З Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські держави і адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до п. З розділу X Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

До пам'яток історії та культури відповідно до статей 1, 6 Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" належать: пам'ятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв'язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти.

Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі -Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки. Не підлягають державній реєстрації об'єкти, що є сучасними копіями існуючих пам'яток або спорудами (витворами), створеними за старовинними проектами чи науковими реконструкціями, в тому числі масові тиражовані копії.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, про занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України та про внесення змін до нього та укладення охоронних договорів на пам'ятки.

Згідно ч.2 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам'ятки вноситься до Переліку об'єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об'єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об'єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об'єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Пам'ятка, крім пам'ятків археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності, (ч.1 ст. 17 Закону)

З аналізу матеріалів справи вбачається, що листом від 17.07.2017 №01-04/1319-2/1607 Департамент містобудування та архітектури Харківської облдержадміністрації повідомив, що на державному обліку, як пам'ятка архітектури та містобудування місцевого значення перебуває «Будинок моделей» за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна (кол. назва Енгельса), 17, (охоронний №381, прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 №334, за адресою «вул. Енгельса, 17»).

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Так, імперативні положення ч. 1 ст. 18 Закону передбачають, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Приймаючи до уваги положення частини 1 статті 317 ЦК України та частини 8 статті 319 ЦК України, із тексту статті 18 випливає, що наявність погодження відповідного органу охорони культурної спадщини є обов'язковою лише при реалізації власником його суб'єктивного права на розпорядження своїм майном, яке передбачає наявність волевиявлення власника.

Водночас, статтею 346 ЦК України визначені підстави припинення права власності, зокрема пунктом 1 частини 1 цієї статті передбачене припинення права власності у разі відчуження власником свого майна; а пунктом 8 частини 1 тої ж статті передбачене припинення права власності у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Отже, власник об'єкта культурної спадщини місцевого значення може відчужувати або передавати таке майно у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі виключно за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі йому права власності на відповідний предмет іпотеки. Отже, позовні вимоги позивача пов'язані з припиненням права власності відповідача.

З урахуванням викладеного, той факт, що нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Енгельса, 17 визнано пам'яткою архітектури, та виходячи з положень чинного законодавства випливає неможливість звернення стягнення на предмета іпотеки, який визнано пам'яткою архітектури без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Натомість при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення статті 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини.

У разі продажу пам'ятки (крім пам'ятки, яка не підлягає приватизації) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це відповідний орган охорони культурної спадщини в зазначенням ціни та інших умов продажу.

Орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних. Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради мають право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення. У разі відмови від здійснення цього права чи нездійснення його протягом місяця і дня одержання повідомлення власник або уповноважений ним орган мас право на продаж пам'ятки.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, положення ч. 1 ст. 18 Закону забороняють відчуження об'єктів культурної спадщини, а також передачу їх власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі без попереднього погодження відповідного органу охорони культурної спадщини (Постанова Верховного Суду України від 01.06.2016 по справі №3-449гс16).

В матеріалах справи відсутні докази погодження відповідного органу охорони культурної спадщини відчуження (переходу права власності) на предмет іпотеки, що є об'єктом культурної спадщини - пам'яткою архітектури. У судовому засіданні сторони не підтвердили факту такого звернення до відповідного органу та позивач у судовому засіданні пояснив, що таке звернення не є обов'язковим.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ПАТ "Златобанк" є необґрунтованими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Оскільки, станом на момент подання позову по даній справі, позивач був звільнений від сплати судового, судовий збір з позивача не стягується.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 27, 33, 34, 43, 44, 49, 65, 69, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 31.07.2017 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9

справа № 922/4818/15