ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа № 926/914-б/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Швець О.В.

у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року (про визнання недійсними договорів регресу та цесії) у справі №926/914-б/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД»

ВСТАНОВИВ:

Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 16 грудня 2014 року порушив провадження у справі №926/914-б/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД».

Постановою від 30 червня 2015 року суд визнав банкрутом товариство з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД», увів ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначив голову ліквідаційної комісії ОСОБА_1

Львівський апеляційний господарський суд постановою від 19 жовтня 2015 року скасував постанову Господарського суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року. Вищий господарський суд України постановою від 12 січня 2016 року змінив постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19 жовтня 2015 року. А саме, скасованою залишилась постанова Господарського суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року в частині призначення ліквідатором товариства з обмеженою відповідальністю Боянівка Імплекс ЛТД голови ліквідаційної комісії ОСОБА_1, а справу №926/914-б/14 в цій частині було направлено на новий розгляд Господарському суду Чернівецької області.

Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 14 березня 2016 року у справі № 926/914-б/14 ліквідатором банкрута товариства з обмеженою відповідальністю призначив арбітражного керуючого ОСОБА_2

17 жовтня 2016 року ПАТ Укрсоцбанк подав Господарському суду Чернівецької області позовну заяву до ТОВ Боянівка Імпекс ЛТД, ОСОБА_3, ТОВ Торговий дім Боянівка, просив визнати недійсним договору про порядок задоволення зворотної грошової вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) у порядку ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України. Позов мотивований посиланням на укладення оспорюваного правочину з порушенням ТОВ Боянівка Імпекс ЛТД господарської компетенції, оскільки ТОВ Боянівка Імпекс ЛТД не вправі було укладати оспорюваний правочин без попереднього погодження з ПАТ Укрсоцбанк згідно умов Генерального договору кредитування №39 про здійснення кредитування. Вважає, що оспорюваний договір призвів до обтяження активів ТОВ Боянівка Імпекс ЛТД та порушення прав позивача.

Господарський суд Чернівецької області ухвалою від 17 жовтня 2016 року прийняв позовну заяву до розгляду у межах провадження у справі №926/914-б/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД».

Господарський суд Чернівецької області (суддя Дутка В.В.) ухвалою від 07 грудня 2016 року у справі №926/914-б/14 відмовив у задоволенні вимог публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання недійсним договору про порядок задоволення зворотної грошової вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року та договору № 01/07/13 про заміну кредитора у зобовязанні (цесії) від 01 липня 2013 року.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" просить Львівський апеляційний господарський суд скасувати ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року (про визнання недійсними договорів регресу та цесії) у справі №926/914-б/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД».

Вважає, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України. Суд першої інстанції неправильно оцінив докази, що призвело до неправильного встановлення обставин, що мають значення для справи.

Про розгляд справи учасникам у справі про банкрутство повідомлено належним чином.

За змістом ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Львівський апеляційний господарський суд заслухав пояснення представника боржника, розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи та вважає, що законні підстави для задоволення апеляційної скарги публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року у справі №926/914-б/14 відсутні.

Конституцією України (ч. 2 ст. 19) встановлено обовязок органів державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

За змістом частини першої статті 20 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії (ч.2 ст.20).

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) господарський суд виносить ухвалу (ч.4 ст.20).

Предметом розгляду є вимога ПАТ Укрсоцбанк як кредитора у справі №926/914-б/14 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «Боянівка Імпекс ЛТД» є визнання недійсними з моменту укладення договору про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року, укладеного ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД з фізичною особою ОСОБА_3, та пов'язаного з ним договору №01/07/13 про заміну кредитора у зобов'язанні (цесія) від 01 липня 2013 року, укладеного ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД, з фізичною особою ОСОБА_3

ПАТ Укрсоцбанк вважає, що оспорювані договори укладено з порушенням ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, укладенням цих правочинів порушено право ПАТ Укрсоцбанк, оскільки ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД не мало права без попереднього погодження з ПАТ Укрсоцбанк укладати договір, який обтяжує активи боржника.

08 серпня 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю Боянівка Імпекс ЛТД (позичальник) та Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку Укрсоцбанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк (кредитор), уклали генеральний договір №39 про здійснення кредитування.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.4, 2.5 генерального договору №39 спосіб, у який надається кредит, факт надання кредиту, факт повернення кредиту, порядок погашення кредиту визначається додатковими договорами.

Відповідно до пункту 3.3.8. генерального договору №39 позичальник зобов'язаний без попередньої письмової згоди кредитора не здійснювати наступні операції у разі, якщо сума цих операцій перевищує 50 відсотків ліміту кредитування, визначеного п. 1 основних положень цього договору: одержання кредитів в інших банках; надання порук та/або гарантій; вчинення авалю векселів; відчуження необоротних активів, у тому числі шляхом продажу, міни, дарування, передачі в якості внеску до статутного капітану/фонду суб'єктів господарювання; обтяження своїх необоротних активів будь-яким зобов'язанням.

08 серпня 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю Боянівка Імпекс ЛТД (позичальник) та акціонерно -комерційний банк соціального розвитку Укрсоцбанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк (кредитор) уклали додатковий договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2 до генерального договору про здійснення кредитування №39 від 08 серпня 2008 року згідно з п. 3.3.9. якого позичальник зобов'язаний не здійснювати без попереднього письмового погодження з кредитором наступних дій на загальну суму більше як 50 процентів суми максимального ліміту заборгованості, визначеного пунктом 1.1.1. цього договору, а саме: не отримувати кредити в інших банківських установах; не здійснювати аваль векселів; не надавати гарантій та поручительств; не здійснювати перевід активів, в тому числі шляхом створення/вступу до існуючих/збільшення статутних фондів підприємств, установ та організацій, їх об'єднань; не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями.

Отже, ПАТ Укрсоцбанк заявлені вимоги про визнання недійсними договору про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року та договору №01/07/13 про заміну кредитора у зобов'язанні (цесія) від 01 липня 2013 року обґрунтовує порушенням його права згідно п.3.8.генерального договору №39 та п. 3.3.9. додаткового договору про надання відновлювальної кредитної лінії №2, а не з підстав, визначених частиною першою статті 20 закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відмовляючи у задоволенні заяви ПАТ Укрсоцбанк Господарський суд Чернівецької області констатував, що 27 червня 2013 року ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД та фізична особа ОСОБА_3 уклали договір про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу), як наслідок виконання ОСОБА_3 в якості майнового поручителя грошових зобовязань ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД перед ПАТ Укргазбанк в сумі 23 млн.грн. за кредитним договором № 46/04-Ю/2011 від 03.10.2011 р., шляхом передачі у власність ПАТ Укргазбанк предмету застави - права майнової вимоги у відповідності до Договору застави права майнової вимоги грошових коштів, джерелом якого є депозитний договір № 001/10/11/0046 від 03.10.2011р., укладений між ОСОБА_3 та ПАТ Укргазбанк.

Внаслідок проведеного виконання майновий поручитель ОСОБА_3 на підставі п.3 ч.1 ст.512 ЦК України замінив ПАТ Укргазбанк у грошовому зобовязанні за кредитним договором № 46/04-Ю/2011 від 03 жовтня 2011 pоку, та набув права вимагати належного виконання ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД зобовязань зі сплати 23 000 000,00 грн. боргу.

Таким чином, договір регресу не спричинив виникнення у ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД додаткових грошових зобовязань та обтяжень його активів, оскільки зобовязання по сплаті 23 млн. грн. існували в силу кредитних правовідносин з ПАТ Укргазбанк, а внаслідок укладення оспорюваного договору регресу відбулася заміна кредитора у зобовязанні. Відтак, посилання ПАТ Укрсоцбанк на укладення оспорюваного договору регресу з порушенням умов генерального договору №39 про здійснення кредитування, зокрема п.3.3.9. додаткового договору №2 до генерального договору №39, не є підставою для визнання недійсним договору регресу. Позивач не довів, що при укладенні договору про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД допущено порушення господарської компетенції.

За умовами договору № 01/07/13 про заміну сторони у зобов'язанні від 01 липня 2013 року ОСОБА_3 (первісний кредитор) передав ОСОБА_4 Торговий дім Боянівка (новий кредитор) право вимоги до ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД (боржник) зі сплати грошового боргу за договором про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року. Відтак, з 01 липня 2013 року новим кредитором ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД стало ОСОБА_4 Торговий дім Боянівка на суму боргу, що передбачена таким договором про заміну сторони.

Суд першої інстанції вказав, що позовна вимога про визнання недійсним договору № 01/07/13 про заміну кредитора у зобовязанні (цесії) від 01 липня 2013 року є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору регресу, а тому також не підлягає задоволенню.

Львівський апеляційний господарський суд вважає законним і обгрунтованим висновок Господарського суду Чернівецької області про відсутність підстав для визнання недійсними договору про порядок задоволення зворотної вимоги щодо відшкодування витрат (регресу) від 27 червня 2013 року та договору №01/07/13 про заміну кредитора у зобов'язанні (цесії) від 01 липня 2013 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За визначенням статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до вимог статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до вимог частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За змістом частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з статтею 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах.

Необхідно наголосити, що ПАТ Укрсоцбанк звернувся до суду із вимогою визнати недійсними договори з підстав їх невідповідності усім вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, проте не пояснив і не обґрунтував які саме вимоги названої норми закону не дотримали сторони при укладенні спірних правочинів.

У матеріалах справи відсутні докази недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутності вільного волевиявлення сторін на реальне настання обумовлених договорами правових наслідків. Немає й доказів відсутності у ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД необхідного обсягу цивільної дієздатності чи обмеження господарської компетенції товариства. Крім того, оспорювані правочини не спричинили виникнення у ОСОБА_4 Боянівка Імпекс ЛТД додаткових грошових зобовязань та обтяжень його активів, що могло б негативно вплинути на виконання зобовязань перед ПАТ Укрсоцбанк.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 103 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 07 грудня 2016 року у справі №926/914-б/14 залишити без змін, апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя В.М. Гриців

суддя Л.Л. Давид

суддя Г.Т. Кордюк