РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2017Справа №910/8847/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд діл»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця»

про визнання недійсним ч. 1 п. 9.3 Договору № ДОН/Т-16460/НЮ на закупівлю вугілля сортового

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Прохоров Ю.Г., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд діл» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» (далі - відповідач) про визнання недійсним ч. 1 п. 9.3 Договору № ДОН/Т-16460/НЮ на закупівлю вугілля сортового.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено Договір про закупівлю вугілля сортового № ДОН/Т-16460/НЮ, ч. 1 п. 9.3 якого встановлює його відповідальність за несвоєчасну поставку товару у вигляді 20 % штрафу від суми непоставленого в строк товару, не відповідає вимогам закону, оскільки розмір штрафних санкцій неспіврозмірний з порушеним інтересом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 порушено провадження у справі № 910/8847/17, розгляд справи призначено на 10.07.2017.

06.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про видачу ухвали суду.

29.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 10.07.2017 представник позивача не з'явився.

Представник відповідача в засідання суду 10.07.2017 з'явився та подав відзив на позовну заяву.

Враховуючи неявку представника позивача в судове засідання, а також у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 про порушення провадження у справі, розгляд справи було відкладено на 31.07.2017.

Представник відповідача у судове засідання 31.07.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

Позивач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 31.07.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

13.10.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гуд діл» (далі - постачальник, позивач) було укладено Договір про закупівлю вугілля сортового « Дон/Т-16460/НЮ (далі - Договір), предметом якого є поставка постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації (Додаток 1), яка є невід'ємною частиною чинного Договору.

Відповідно до п. 1.2 та п. 1.3 Договору найменування товару - «Вугілля кам'яне» за кодом CPV за ДК 021:2015-09111 - (вугілля) АМ (13-25). Виробник товару ПАТ «ГЗФ «Червона зірка».

За умовами пункту 4.1 Договору товар повинен бути поставлений постачальником протягом 20 календарних днів від дня надання заявки покупцем.

Пунктами 4.2 та 4.3 Договору визначено, що датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами Договору. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця за адресою: м. Лиман, Донецької області на умовах DDP згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.

У відповідності до п. 5.2 Договору загальна суму Договору складає 2 948 455 грн., з урахуванням ПДВ 0 грн. та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.

За умовами пункту 9.3 Договору постачальник, зокрема за порушенням термінів поставки товару, визначених цим Договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20 % від суми непоставленого в строк товару.

Згідно з пунктами 10.1 та 10.2 Договору жодна із сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання наступних обставин: повінь, пожежі, землетрус, катастроф, інших незалежних від сторін обставин, або ембарго, накладених держаною владою на експорт та імпорт, якщо вони виникнуть після вступу даного Договору в силу, прийняття нормативного акту який унеможливлює виконання умов Договору. Якщо будь-яка з вищевказаних обставин прямо вплине на своєчасність виконання умов, що передбачені даним Договором, то вони будуть продовжені на період, рівний по тривалості цим обставинам. Сторони у п'ятиденний термін повинні сповістити одна одну про початок вказаних обставин, що має бути підтверджено відповідними компетентними органами. Строк дії форс-мажорних обставин підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України.

Термін дії Договору - з моменту його підписання сторонами і до 31.12.2016 (п. 15.1 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторонами викладено специфікацію до Договору, відповідно до якої сторони погодили постачання вугілля за ДК 021:2015-09111 - (вугілля антрацит) марки АМ (13-25) в загальній кількості 1201 тони, загальною вартістю 2 948 455 грн. Виробник товару ПАТ «ГЗФ «Червона Зірка». Строк постачання: товар повинен бути поставлений постачальником протягом 20 днів від дня надання заявки покупцем. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад структурного підрозділу «Краснолиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»: м. Красний Лиман, вул. Кірова, 28А на умовах DDP ( ІНКОТЕРМС 2010).

30.12.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до умов якої, у зв'язку з особливими умовами переміщення вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей у зоні проведення антитерористичної операції, сторони дійшли до згоди внести зміни в Договір та викласти п. 15.1 Договору у наступній редакції:

« 15.1 Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.03.2017 року».

У своїй позовній заяві, позивач зазначає, що в ч. 1 п. 9.3 Договору був встановлений розмір штрафу, що не є співрозмірним з порушеним інтересом, більше того, з врахуванням заборони на переміщення товарів, що встановлений Указом Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» такий пункт договору є недійсним, оскільки суперечить зазначеним нормам п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1-2 ст. 627 ЦК України та Указу Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України».

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в ч. 1 п. 9.3 Договору був встановлений розмір штрафу, що не є співрозмірним з порушеним інтересом, більше того, з врахування заборони на переміщення товарів, що встановлений Указом Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» такий пункт договору є недійсним, оскільки суперечить зазначеним нормам п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1-2 ст. 627 ЦК України та Указу Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України».

Так, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За умовами пункту 9.3 Договору постачальник, зокрема за порушенням термінів поставки товару, визначених цим Договором, посталь ник має сплачувати штраф у розмірі 20 % від суми непоставленого в строк товару.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України).

Водночас, в силу приписів частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Цю норму Цивільного кодексу України слід розуміти так, що спеціальними законами можуть передбачатися особливості регулювання певних майнових відносин в сфері господарювання.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми ГК України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України, які регулюють майнову відповідальність суб'єктів господарювання за порушення господарських зобов'язань.

В силу приписів статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов'язання у відсотках до суми невиконаного зобов'язання.

Як зазначалось судом вище, за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Крім того, частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Внесення сторонами за договором умов про забезпечення виконання зобов'язання постачальника передати товар у визначений строк відповідає вимогам ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України.

Передбачені умовами договору штрафні санкції є співрозмірними та таким, що не перевищують звичайний розмір у господарських відносинах, зокрема передбачений ст. 231 ГК України.

Доводи позивача з цього приводу є необґрунтованими та суперечать встановленим ст. 3 ЦК України принципам свободи договору та розумності. В свою чергу посилання позивача, як на підставу для визнання недійсним пункту Договору, на невідповідність умов спірного договору нормативно-правовим актам, прийнятих після вчинення оспорюваного правочину, а саме на Указ Президента України № 62/2017 від 15.03.2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», жодним чином не стосуються відносин на час його укладення, які є предметом даного спору.

Більше того, пунктом 10.1. Договору сторони обумовили, що жодна з сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання будь-яких умов в разі настання наступних обставин: повінь, пожежі, землетрус, катастроф, інших незалежних від сторін обставин, або ембарго, накладених державною владою на експорт та імпорт, якщо вони виникнуть після вступу даного Договору в силу, прийняття нормативного акту який унеможливлює виконання умов Договору. Якщо будь-яка з вищевказаних обставин прямо вплине на своєчасність виконання умов, що передбачені даним Договором, то вони будуть продовжені на період, рівний по тривалості цим обставинам.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, позивачем не доведено обставин з якими законодавець пов'язує недійсність договору або окремих його частин, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 03.08.2017

Суддя О.А. Грєхова