РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2017Справа №910/8776/17
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Святошинського районної у м. Києві державна адміністрації

2) Київського міського центру зайнятості

3)Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання недійсним договору оренди № 41 від 14.02.2013 року, зобов'язання звільнити приміщення

Представники сторін:

від прокуратури: Малишева Ю.В. - службове посвідчення № 041249 від 09.02.2016 р.;

від позивача:Мордалевич І.І. - представник за довіреністю № 2250КМГ-2364 від 03.07.2017 р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від відповідача-3: Моренко Ю.І -представник за довіреністю № 107-37/1222 від 30.05.2017 р.;

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 в інтересах держави в особі Київської міської ради до 1) Святошинського районної у м. Києві державна адміністрації, 2) Київського міського центру зайнятості, 3)Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору оренди № 41 від 14.02.2013 року та зобов'язання звільнити приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською місцевою прокуратурою №8 встановлено, що 14.02.2013 року між Святошинського районної у м. Києві державною адміністрацією (орендодавець), Київським міським центром зайнятості (орендар) та Управлінням освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №41.

На думку прокуратури, вищезазначений договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №41 від 14.02.2013 року є незаконним, оскільки його зміст суперечить чинному законодавству, а тому має бути визнаний недійсним.

У зв'язку з чим, звернувся в суд з вимогами: визнати недійсним договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №41 від 14.02.2013 року, зобов'язати Київський міський центр зайнятості звільнити нежитлові приміщення на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м., загальною площею 2010 кв.м., розташовані за адресою: вул.. Якуба Колоса, 19-А, ДНЗ №179.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 01.06.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.06.2017 р.

20.06.2017 р. до канцелярії суду відповідач 1 подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 20.06.2017 р. представники позивача та відповідача-2 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 01.06.2017 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 0186, 016 відповідно.

Прокурор виконав вимоги ухвали суду від 01.06.2017 р.

Представник відповідача 3 не виконав вимоги ухвали суду від 01.06.2017 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.06.2017 року розгляд справи відкладено на 24.07.2017 року.

21.07.2017 р. до канцелярії суду відповідач 2 подав заяву про розгляд справи без участі представника.

24.07.2017 р. до канцелярії суду позивач подав пояснення по справі.

24.07.2017 р. до канцелярії суду відповідач 3 подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 24.07.2017 року представники відповідачів 1, 2 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 01.06.2017 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Прокурор позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача 3 заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення прокуратури та представників позивача та відповідача 3, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог (щодо першої вимоги) та припиняє провадження (щодо другої вимоги).

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

14.02.2013 року між Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією (орендодавець), Київським міським центром зайнятості (орендар) та Управлінням освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (підприємство) укладено договір №41 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 09.10.2012 №131 та розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.11.2012 №783 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об'єкт оренди, яке знаходиться за адресою: вул. Якуба Колоса, 19-А, ДНЗ №179, для розміщення: служб центру зайнятості.

Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з п.2.1 договору об'єктом оренди є: нежитлові приміщення загальною площею 2010,0 кв.м, розташовані на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м., згідно з викопіюванням з поперекового плану, що складає невід'ємну частину цього договору.

14.02.2013 року між сторонами укладено акт приймання-передачі об'єкту оренди до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 14.02.2013 року №41.

Відповідно до п.9.1 договору, цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26 липня 2012 року до 25 липня 2013 року.

Додатковою угодою №1 від 26.12.2013 року сторони внесли зміни до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 14.02.2013 №41, зокрема, п.9.1 «Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє 26.07.2013р. до 25.07.2014р.».

Додатковою угодою №2 від 12.12.2014 року сторони внесли зміни до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 14.02.2013 №41, зокрема, п.9.1 «Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє 26.07.2014р. до 24.07.2015р.».

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку Київської місцевої прокуратури №8, у зв'язку з невідповідністю договору оренди №41 вимогам законодавства про освіту, а саме: ч.1 ст.203, ч.1ст. 215, ст.. 216 ЦК України, ст..ст. 3, 18, 63 Закону України «Про освіту», ст.. 16 Закону України «Про дошкільну освіту», ст.. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» тому даний договір є недійсним.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської держаної адміністрації) «Про питання організації управління районами в місті Києві» №1112 від 10.12.2010 року та додатком №9 до нього затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно з вказаним розпорядження приміщення, розташоване за адресою: вул. Якуба Колоса, 19-А ДНЗ №179 є дошкільним навчальним закладом.

Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації «Про закріплення майна, що передане до сфери управління Святошинської районної в місті Києві держаної адміністрації» №864 від 29.12.2012 року та додатку 1 до нього будівля, розташована за адресою: вул. Якуба Колоса, 19-А ДНЗ №179 закріплена на праві оперативного управління за Управлінням освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до ч.2 статті 18 Закону України «Про освіту» навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на день укладення договору) передбачено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Згідно з ч.5 статті 63 Закону України «Про освіту» об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Пункту 7 частини першої статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" (в редакції чинній на день укладення договору) передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: діяльність у сфері освіти.

При цьому, відповідно до пункту 5 статті 18 Закону України "Про освіту" діяльність навчальних закладів розпочинається за наявності ліцензії на здійснення діяльності, пов'язаної з наданням послуг для одержання освіти і підготовкою фахівців різних рівнів кваліфікації. Ліцензія видається у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту договору вбачається, що орендовані за спірним договором приміщення використовуються для розміщення служб центру зайнятості.

Заперечуючи проти позову відповідач 1 та відповідач 2 зазначили, що при укладанні договору оренди керувались Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради №34/6250 від 22.09.2011 року, яке діяло на момент укладення спірного договору.

Відповідно до п.2.1 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради №34/6250 від 22.09.2011 року (надалі - Положення) уповноважено виступати орендодавцями майна територіальної громади міста Києва: Районні в місті Києві державні адміністрації (далі райдержадміністрації) - щодо майна, яке передане їм в управління.

Статтею 8 Положення передбачено, що передача в оренду майна без проведення конкурсу здійснюється у випадках, передбачених частиною четвертою статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Мінімальна площа об'єктів, які пропонуються для надання в оренду без проведення конкурсу, становить 1 кв. м. Головне управління протягом 15 днів опрацьовує отримані документи та готує і надає до постійної комісії Київради з питань власності (далі - Комісія) пропозиції щодо оренди майна. Комісія на своєму засіданні розглядає подані пропозиції Головного управління та приймає рішення про погодження надання або відмови у наданні в оренду майна. Відповідний орендодавець на підставі рішення Комісії видає розпорядчий документ про надання або відмову у наданні майна в оренду і письмово повідомляє про це заявнику. Договір оренди укладається на підставі рішення Київської міської ради про передачу об'єкта в оренду.

Відповідно до п.9.1 Положення, відповідний орендодавець із залученням, у разі необхідності, підприємства протягом 7 робочих днів з дня прийняття рішення про передачу майна в оренду готує в трьох примірниках проект договору оренди згідно з типовим договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (додаток 11 до цього Положення) та умовами, визначеними у протоколі конкурсної комісії, та надає орендарю.

Як вбачається з п.1.1 договору оренди він був укладений на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 09.10.2012 №131 та розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.11.2012 №783.

Згідно з п.12.9 Положення орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

На підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 19.08.2013 №157 та розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.11.2013 №667 сторонами укладено додаткову угоду №1 від 26.12.2013 року та на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 25.09.2014 №9 та розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.10.2014 №609 укладено додаткову угоду №2.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсними, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимоги прокурора про зобов'язання Київського міського центру зайнятості звільнити нежитлові приміщення на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м., загальною площею 2010 кв.м., розташовані за адресою: вул.. Якуба Колоса, 19-А, ДНЗ №179, то суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний підписаний між Святошинською районною у м. Києві державно. адміністрацією, Київським міським центром зайнятості та Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації акт приймання-передачі об'єкту оренди до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 14 лютого 2013 року №41, з якого вбачається, що орендар передав, а орендодавець прийняв нежитлове приміщення загальною площею 2010,00 кв.м.( на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м.), розташовані за адресою: вул.. Якуба Колоса, 19-А (ДНЗ №179), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на балансі Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Орендар звільнив приміщення з 07.07.2017 року.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 статті 80 ГПК господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частина 2 статті 80 ГПК України передбачає, що у випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що оспорювані приміщені повернуті (звільнені), тому суд припиняє провадження у справі по вимозі щодо зобов'язання звільнити нежитлові приміщення на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м., загальною площею 2010 кв.м., розташовані за адресою: вул.. Якуба Колоса, 19-А, ДНЗ №179, у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на обидві сторони (прокуратуру та відповідача 2) пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ч.2 ст. 80, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В частині щодо зобов'язання Київського міського центру зайнятості звільнити нежитлові приміщення на І поверсі - 813,35 кв.м., ІІ поверсі - 813,35 кв.м та підвалі - 383,3 кв.м., загальною площею 2010 кв.м., розташовані за адресою: вул.. Якуба Колоса, 19-А, ДНЗ №179 припинити провадження.

2. В іншій частині позову відмовити.

3. Стягнути з Київського міського центру зайнятості (01033, м. Київ, вулиця Жилянська, будинок 47 Б, ідентифікаційний код 03491091) на користь прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, , р/р 1062, ДКСУ, м. Київ, МФО 820172) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 07.08.2017 року.

Суддя С.М.Мудрий