ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017р. Справа № 914/124/17

Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів: Гоменюк З.П. (головуючий суддя), суддів Ділай У.І. та Петрашка М.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м.Львів

про стягнення 30630346,39 грн.

за участю представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_2 представник (довіреність від 17.09.2015 р.).

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до відповідача ОСОБА_1 міського комунального підприємства Львівтеплоенерго про стягнення 30630346,39 грн., з яких 20361575,41 грн. основний борг, 952934,48 грн. інфляційні втрати, 347894,59 грн. 3% річних, 5306213,93 грн. пеня та 3661727,98 грн. 7% штрафу.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах та протоколах суду.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив, однак подав додаткові пояснення (вх.№26092/17 від 26.07.2017р.) по суті спору, в яких ПАТ НАК Нафтогаз України просить позов задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та у доповненні до відзиву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, господарський суд, -

встановив

12.12.2014р. між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України (продавець) та ОСОБА_1 міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго (покупець) укладено Договір купівлі-продажу природного газу №16/15-ПР, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015р. природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно із п.1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 16250,00 тис.куб.м.

Відповідно до п.3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу.

В п.6.1. договору вказано, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору він поставив відповідачу у період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., а відповідач прийняв природній газ в обсязі 13367,987 тис.куб.м. на загальну суму 113685306,88 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу від 31.01.2015р., 28.02.2015р., 31.03.2015р., 31.07.2015р., 31.08.2015р., 30.09.2015р.,31.10.2015р.,30.11.2015р. та 31.12.2015р.

Однак, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач в порушення умов договору не виконав свого обовязку щодо здійснення оплати за поставлений йому позивачем природний газ. За твердженням позивача розмір основного боргу відповідача складає 20361575,41 грн.

У п.7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем п.6.1 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Отже позивачем на підставі п.7.2. договору нараховано відповідачу 5306213,93 грн. пені та 3661727,98 грн. штрафу.

Крім того, керуючись ч.2 ст.625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу 952934,48 грн. інфляційних втрат та 347894,59 грн. 3% річних.

Таким чином позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути на його користь з відповідача 30630346,39 грн., з яких 20361575,41 грн. основний борг, 952934,48 грн. інфляційні втрати, 347894,59 грн. 3% річних, 5306213,93 грн. пеня та 3661727,98 грн. 7% штрафу.

Відповідач у поданому відзиві заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що за умовами частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойка, інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом (30.11.2016 р.).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 12.12.2014р. між сторонами укладено Договір купівлі-продажу природного газу №16/15-ПР, відповідно до умов якого позивач зобовязується передати у власність відповідачу у 2015р. природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Факт поставки відповідачу природного газу за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. на суму 113685306,88 грн. підтверджується актами прийому-передачі природного газу від 31.01.2015р., 28.02.2015р., 31.03.2015р., 31.07.2015р., 31.08.2015р., 30.09.2015р.,31.10.2015р.,30.11.2015р. та 31.12.2015р.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Копії вказаних актів містяться в матеріалах справи, оригінали оглянуті в судовому засіданні.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із поданого позивачем розрахунку позовних вимог вбачається, що заборгованість відповідача становить 20361575,41 грн. При цьому із вказаного розрахунку вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості був здійснений 12.02.2016р.

Однак позивачем не враховано, що після 12.02.2016р. відповідачем було здійснено оплати за спожитий природний газ по договору №16/15-ПР від 12.12.2014р. на загальну суму 21771801,47 грн., що підтверджується долученими відповідачем до відзиву на позовну заяву платіжними дорученнями за період з 15.02.2016р. по 29.03.2016р. Таким чином судом встановлено, що станом на 29.03.2016р. основний борг відповідача перед позивачем погашено.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (надалі Закон) на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Здійснивши аналіз доданих до справи матеріалів та положень Закону, суд вважає, що заперечення відповідача є підставними, а норми Закону такими, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням наступного.

Так, Закон набрав чинності 30.11.2016 р. Позивач звернувся із позовом після набрання чинності Законом, а саме 30.12.2016р., про що свідчить відмітка поштового відділення, яка міститься на поштовому конверті, у якому на адресу суду надійшла позовна заява ПАТ НАК Нафтогаз України із долученими до неї додатками.

Судом встановлено, що до набрання законної сили Законом, відповідачем погашено заборгованість за переданий природній газ за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. в повному обсязі.

З огляду на те, що відповідач є теплогенеруючою компанією, основний борг якої був погашений до набрання чинності Законом, нараховані пеня, штраф, інфляційні втрати та проценти річних за несвоєчасну оплату суми основного боргу, підлягають списанню з 30.11.2016р. Списання відбувається автоматично, на підставі норми, що закріплена у частині третій статті 7 Закону.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону процедура врегулювання заборгованості заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 1 ст. 3 Закону визначено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

У пункті 1.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

Відтак, підприємства та організації, зокрема, теплопостачальні та теплогенеруючі, включаються до реєстру з метою участі у процедурі врегулювання заборгованості за спожитий природний газ (ст. 1 Закону), тобто основного зобовязання, і до нього не відносяться пеня та передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інші нарахуванння у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань, оскільки вони не є основним зобовязанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

В матеріалах справи міститься лист Мінрегіону від 19.06.2017р. №8/10-1094-17, що адресований ЛМКП «Львівтеплоенерго», та в якому зазначено що Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розглянуло заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30.05.2017р. №05-6044 та повідомляє, що ЛМКП «Львівтеплоенерго внесено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Так, відповідно до Наказу Мінрегіону від 16.06.2017р. №152, ЛМКП «Львівтеплоенерго» було внесено до Реєстру, що підтверджує його участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Таким чином, у відповідності до положень ст. 7 Закону, враховуючи те, що сума основного боргу була погашена відповідачем до набрання чинності Законом (до 30.11.2016р.), то, відповідно, нараховані 952934,48 грн. інфляційних втрат, 347894,59 грн. 3% річних, 5306213,93 грн. пені та 3661727,98 грн. 7% штрафу підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом (з 30.11.2016р.).

Отже, з огляду на викладене вище, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовну слід відмовити.

Щодо пояснення позивача про те, що відповідно до укладеного між сторонами договору, природній газ, що продається, використовується покупцем виключно для власних потреб і покупець є кінцевим споживачем, суд зазначає наступне.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що газ, який за умовами п.1.2 договору переданий відповідачу для використання виключно для власних потреб, не є тим газом, щодо якого може бути застосована ч.3 ст.7 Закону, оскільки відповідно до пункту 2.2 Статуту ЛМКП «Львівтеплоенерго», основними видами діяльності товариства є виробництво, транспортування і реалізація теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання.

В матеріалах справи також містяться Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також ліцензії видані Національною комісією регулювання електроенергетики та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, з яких також вбачається, що основним видом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії.

Таким чином, поняття використання для власних потреб в даному випадку знаходить своє відображення в основних видах діяльності ЛМКП Львівтеплоенерго, оскільки воно було створене саме задля таких цілей, які відображені у правовстановлюючих документах товариства, а також у ліцензіях, що були видані Національною комісією регулювання електроенергетики та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст.49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

В судовому засіданні 26.07.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 31.07.2017 р.

Головуючий суддя Гоменюк З.П.

Суддя Ділай У.І.

Суддя Петрашко М.М.