ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2017 р.Справа № 916/1979/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Величко Т.А.

суддів Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

при секретарі судового засідання Маленковій О.П.

за участю

прокурора: не з'явився;

представників сторін:

від позивача:Раздорожний Г.Ю. - за довіреністю;

від відповідача-1: Осік А.С. - за довіреністю;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: Тарановський Д.С. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Одеської обласної ради та Заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2015

по справі № 916/1979/15

за позовом: Прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до відповідачів:

1) Одеської міської ради;

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про: визнання незаконним рішення, недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

В травні 2015 року Прокурор Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, згідно якого просив суд:

визнати незаконним рішення Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, нежитлових приміщень підвалу № 501, площею 83,8 кв.м., по АДРЕСА_1;

визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № 501, площею 83,8 кв.м., по АДРЕСА_1, укладеного між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 28.10.2010, зареєстрований в реєстрі за № 1395;

витребувати з незаконного володіння Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 нежитлові приміщення підвалу № 501, площею 83,8 кв.м., по АДРЕСА_1 на користь територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради.

Одночасно, в прохальній частині позову, прокурором сформоване клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення підвалу № 501, площею 83,8 кв.м., по АДРЕСА_1 на час провадження у справі за цим позовом.

Позов мотивовано належністю спірного об'єкту нерухомого майна до спільної власності територіальних громад області в особі Одеської обласної ради та відсутністю у Одеської міської ради права розпоряджатися ним. Як наслідок, прокурор вважає, що укладення договору купівлі-продажу майна суперечить вимогам закону та просить відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України визнати його недійсним, витребувавши об'єкт на користь власника.

Ухвалою від 28.05.2017 судом в порядку ст. 27 ГПК України до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

В ході розгляду справи, відповідачі надали відзиви на позов, згідно яких, у тому числі, просили суд застосувати до вимог прокурора строк позовної давності.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.06.2015 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеності обставин належності спірного об'єкту нерухомого майна до спільної власності територіальних громад області в особі Одеської обласної ради, враховуючи, що

рішення Одеської обласної ради народних депутатів 1983 року № 409 «Про затвердження додаткового переліку пам'яток архітектури і деяких засобів щодо покращення їх збереження» передбачало лише утворення переліку будівель та споруд, що підлягають взяттю під охорону держави, як пам'ятники архітектури місцевого значення;

Одеською обласною радою не надано суду доказів передачі Кабінетом Міністрів України спірного нерухомого майна до власності територіальних громад, відповідно до норм Закон УРСР «Про власність» та Постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно - територіальних одиниць (комунальною власністю)»;

згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 331 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» до власності адміністративно-територіальних одиниць повинні були бути передані підприємства, організації та установи за галузями народного господарства, а не індивідуально визначені об'єкти;

спірний об'єкт є житловим будинком, який було передано в якості житлового фонду у власність територіальної громади міста Одеси (місцевий житловий фонд);

відчуження спірного об'єкту проведено відповідно до висновку управління з питань охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації від 27.02.2009 № 01-13/1430.

Крім того, судом зазначено, що прокуратурою строки на звернення до суду на захист інтересів держави в особі Одеської обласної ради про визнання недійсними спірних рішень Одеської міської ради пропущено без поважних причин з огляду на публічність рішення, його офіційне оприлюднення, відкрите користування майном та участь прокурора в процесі прийняття спірного рішення міської ради.

Не погоджуючись з даним рішенням Одеська обласна рада та Заступник прокурора Одеської області звернулись до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, згідно яких просили суд оскаржуване рішення скасувати як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст.ст. 7, 19, 142 Конституції України, ст.ст. 21, 203, 215, 216, 267, 316, 321, 328, 288, 658 ЦК України, ст.ст. 43, 59, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 35, 43, 84 ГПК України, неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково вважає встановленими та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг, апелянти зазначали, що місцевим господарським судом в порушення ст. 43 ГПК України не прийнято до уваги, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 12.05.1993 № 449-ХХІ нерухомі пам'ятки історії та культури, які перебували у державній власності прийняті у комунальну власність Одеської обласної ради. Наведені обставини також підтверджено судовими рішеннями у справах № 22/401-06-11665А та № 30/231-08-4792. При цьому, суд безпідставно погодився з доводами відповідачів, що передача спірної будівлі Одеській обласній раді повинно бути оформлено актом приймання-передачі, адже чинною на той час постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980 № 285 «Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд» складення такого акту під час передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд не вимагалось. Безпідставним, на думку апелянтів, є й відхилення місцевим господарським судом постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі № 2-а-412/10/1522, якою суд визнав протиправним дії виконавчого комітету Одеської міської ради з оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на спірні об'єкти, у тому числі й по АДРЕСА_1 з наступним їх скасуванням. Крім того, Одеська обласна рада зауважила, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували встановлені судом обставини щодо передання спірного об'єкту у складі житлового фонду у власність територіальної громади міста Одеси. Прокурор додатково наполягав на відсутності факту пропуску строку позовної давності, оскільки звернення до суду з зданим позовом стало можливе лише після прийняття 17.05.2012 Одеським апеляційним адміністративним судом постанови у справі № 2-а-412/10/1522

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 апеляційне провадження у справі № 916/1979/15 було зупинено до вирішення Вищим адміністративним судом України пов'язаної з нею справи № К/800/12970/14.

Листом за підписом голови Приморського районного суму міста Одеси вих. № 4055/15/448/2017 від 10.04.2017 (вх.№3185/15 від 26.04.2017р.) Одеський апеляційний господарський суд повідомлено, що по адміністративній справі №2-а-412/10 (провадження 2а/522/387/16) за позовом заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та реєстрації об'єктів нерухомості», ТОВ «Валькор», третя особа - Одеська міська рада про визнання дій протиправними, ухвалою суду від 21.12.2016 провадження закрито.

Враховуючи викладене, ухвалою від 29.05.2017 апеляційне провадження на підставі ч. 3 ст. 79 ГПК України поновлено, з призначенням апеляційних скарг до розгляду в судовому засіданні.

Відповідач-1 згідно поданого відзиву на апеляційні скарги та наданих 09.08.2017 додаткових пояснень, проти доводів апелянтів заперечив з наступних підстав:

розмежування державного та комунального майна України між спільною власністю територіальних громад Одеської області та власністю територіальних громад міста Одеси завершилось з моменту затвердження виконавчим комітетом народних депутатів Одеської міської ради відповідних актів приймання-передачі (06.04.1992). Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад Управлінню житлово-комунального господарства м. Одеси було передано 15, 5 тис. житлових будівель. Рішенням Одеської міської ради народних депутатів № 104 від 11.01.1992 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров'я, народної освіти та культури» затверджено акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за відповідними галузями;

жодних рішень, які б підтверджували волю держави щодо передачі спірного майна у комунальну власність обласної ради ніколи не приймалось;

спірний об'єкт має подвійний статус «пам'ятки архітектури» та «житлового фонду». Принцип превалювання функціонального статусу та цільового призначення використання відповідного об'єкту над статусом пам'ятки архітектури підтверджується судовою практикою у справах № 20/195-08-4046, № 30/129-10-3529-45/314-52/431. На момент прийняття Одеською обласною радою народних депутатів рішення «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури» від 12.05.1993 № 449-ХХІ спірний об'єкт нерухомого майна було передано у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці - м. Одеси, як об'єкт житлового фонду;

ухвалою від 21.12.2016 по адміністративній справі №2-а-412/10 (провадження 2а/522/387/16) за позовом заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та реєстрації об'єктів нерухомості», ТОВ «Валькор», третя особа - Одеська міська рада про визнання дій протиправними, ухвалою суду від 21.12.2016 провадження закрито, оскільки заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства;

рішенням Одеської обласної ради № 640-IV від 04.05.2005 повністю скасоване рішення Одеської обласної ради від 24.04.2003 № 154-XXIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, області, управління якими здійснює обласна рада»;

Одеська обласна рада не вчиняла жодних дій стосовно державної реєстрації відповідного права;

Одеська обласна рада, вважаючи себе власником всієї будівлі-пам'ятки звернулась до суду з позовом про визнання права власності лише на частину вказаної будівлі.

26.07.2017 через канцелярію суду представником позивача надані пояснення стосовно статусу спірного об'єкту як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення; розгляду та задоволення протесту прокурора на рішення Одеської обласної ради № 154-XXIV від 24.04.2003; належності спірного об'єкту до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, сіл, міст області в особі Одеської обласної ради. Додатково просив суд долучити до матеріалів справи копії підтверджуючих документів.

Розглянувши апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2006 році.

До вказаного Переліку за № 43 включені нежитлові приміщення підвалу № 501 площею 83,0 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Спосіб приватизації - викуп Орендарем за грошові кошти.

20.10.2008 територіальній громаді м. Одеси на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 1068 від 25.09.2008 було видано свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на нежитлові приміщення підвалу № 501, розташованих за адресою: АДРЕСА_1

28.10.2010, на підставі зазначеного рішення, з урахуванням змін, внесених рішенням Одеської міської ради № 4122- V від 09.04.2009 «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню в 2009 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» (п.11) між Одеською міською радою (Продавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г. за реєстр. № 1395.

Згідно вказаного договору Продавець продав, а Покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежитлових приміщень підвалу № 501, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складаються з приміщень загальною площею 83,8 кв.м., основною площею 47,0 кв.м., відображених в технічному паспорті.

Об'єкт купівлі-продажу оцінено у розмірі 173400,00грн. (у тому числі ПДВ 28900,00грн.) на підставі висновку суб'єкта оціночної діяльності ПП «Трікод», затвердженим наказом № 578 від 26.10.2010 начальника представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (п. 1.3 Договору).

У відповідності до встановленого розділом 3 Договору порядку передачі об'єкта та переходу права власності на об'єкт, передача об'єкта здійснюється у 10-данний термін з моменту перерахування Покупцем на рахунок Продавця повної вартості за об'єкт та оформлюється актом приймання-передачі, який підписується сторонами. Право власності на об'єкт купівлі-продажу переходить до Покупця з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість.

25.01.2011 сторонами складено та підписано акт приймання-передачі, згідно з яким Продавець передав, а Покупець прийняв індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежитлових приміщень підвалу № 501, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що в цілому складаються з приміщень загальною площею 83,8 кв.м., основною площею 47,0 кв.м., відображених в технічному паспорті вартістю 173400,00грн. (у тому числі ПДВ 28900,00грн.).

Вважаючи, що вказані дії (прийняття рішення та укладення договору купівлі-продажу) є порушенням прав територіальної громади області щодо розпорядження вищевказаним майном, прокурор, звернувся до суду в інтересах держави в особі Одеської обласної ради з відповідним позовом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з недоведеності обставин належності спірного майна позивачу, при цьому, суд першої інстанції зазначив про пропуск прокурором встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

У цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як зазначалося вище, предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача (прокурора) про визнання незаконним рішення Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині внесення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, нежитлових приміщень підвалу № 501, площею 83,8 кв.м., по АДРЕСА_1 та похідні від неї вимоги про визнання недійсним укладеного на підставі вказаного Рішення договору купівлі-продажу від 28.10.2010, а також витребування майна.

Відповідно до пункту 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

В період з 1978 року по червень 2000 року діяв Закон УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» (далі Закон).

Частиною 1 статті 7 Закону (в редакції від 30.01.1984 року) встановлено, що державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснюється Радою міністрів СРСР, Радою міністрів Української РСР, виконавчими комітетами обласних, районних, міських, районних у містах, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те державними органами охорони пам'яток відповідно до законодавства СРСР і Української РСР.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 15.08.1985 №480 «Про затвердження додаткового переліку пам'яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі» затверджено перелік будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як пам'ятки архітектури місцевого значення згідно з додатком №1.

Пунктом 4 Додатку №1 до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 15.08.1985 №480 зазначено будівлю за адресою АДРЕСА_1

Зазначене вище рішення № 480 свідчить про те, що у даному випадку державне управління в галузі охорони використання пам'яток історії та культури здійснювалось позивачем, в період дії Закону.

Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 17.09.1991 №323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради міст обласного підпорядкування та районів області» у відповідності до Законів УРСР «Про місцеві ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», «Про власність» та, з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

До вказаного переліку будівля за адресою АДРЕСА_1, окремо включена не була, так само як взагалі не вирішувалось питання про юридичну долю пам'яток архітектури місцевого значення/пам'яток історії та культури.

05.11.1991 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), якою затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається.

Відповідно до абз.1 п. 3 Постанови, установлено, що: розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», у відповідності до Законів УРСР «Про місцеві ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», «Про власність», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991 №323, від 02.11.1991 №161 та від 19.11.1991, затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

Згідно вказаного Рішення узгоджувальній комісії облради доручено продовжити роботу по формуванню складу комунальної власності різних рівнів, в частині об'єктів промисловості, будівництва, агропромислового комплексу.

В рішенні № 323 від 17.09.1991 (п.3.1) зазначено про те, що розмежування майна між власністю обласної ради та власністю районів, міст обласного підпорядкування проводиться облвиконкомом за погодженням з виконкомами відповідних рад народних депутатів з наступним затвердження сесією облради.

В рішеннях від 02.11.1991 № 461 та від 19.11.1991 № 560 зазначено про прийняття пропозицій робочих груп погоджувальної комісії облради щодо віднесення майна як до комунальної власності облради, так і майна до комунальної власності міста Одеси.

З зазначених вище рішень вбачається, що при розмежуванні комунальної власності працювала узгоджувальна комісія.

Рішенням Одеської обласної ради від 12.05.1993 № 449-XXII «Про заходи для охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області» нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності, прийняті у комунальну власність Одеської обласної Ради. Дане рішення на даний час є чинним.

Рішенням Одеської обласної ради від 24.04.2003 № 154-XXIV затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад, управління якими здійснює облрада станом на 01.04.2003.

До вказаного Переліку згідно з додатком до Рішення увійшли об'єкти культурної спадщини, у тому числі, спірна будівля (п. 11.1.221) (т.1 а.с.77 (на звороті).

Рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005 задоволено протест прокуратури Одеської області та скасовано рішення Обласної ради від 24.04.2003 № 154-XXIV.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження відповідача-1 щодо відсутності затвердженого переліку об'єктів культурної спадщини, що перебувають у спільній власності територіальних громад, сіл, селищ, та міст Одеської області, внаслідок скасування Одеською обласною радою свого рішення від 24.04.2003 № 154-XXIV, оскільки як вбачається з матеріалів справи 22.09.2006 Одеською обласною радою прийнято рішення № 73-V, яким було затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад, управління якими здійснює облрада станом на 01.09.2006 згідно з додатком 1.

Згідно додатку № 1 до Переліку увійшли об'єкти культурної спадщини (в редакції п.11 рішення позивача від 24.04.2003 року № 154-XXIV (п.8) (т. 1 а.с. 86 (на звороті). Скасування означеного рішення від 24.04.2003 за протестом прокурора не свідчить про зміну самого переліку об'єктів культурної спадщини.

Питання законності рішення обласної ради від 22.09.2006 № 73- V було предметом дослідження у справі № 22/401-06-11665А за позовом Одеської міської ради до Одеської обласної ради про визнання нечинним зазначеного рішення обласної ради. Постановою господарського суду Одеської області від 25.12.2006, залишеною без змін ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 та Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.2008 Одеській міській раді відмовлено у допуску скарги до провадження за винятковими обставинами.

Таким чином, враховуючи положення Постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», спірна будівля з урахуванням її правового статусу як об'єкта культурної спадщини місцевого значення, рішенням Одеської обласної ради № 449-ХХІ від 12.05.1993 «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури Одеської області» (рішення Одеської обласної ради № 73-V від 22.09.2006) віднесена до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада.

Твердження відповідача-1 щодо передачі спірного об'єкту нерухомого майна до комунальної власності міста як об'єкту житлового фонду з доказової точки зору не підтверджено жодними доказами.

Згідно вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення певних обставин покладається на сторону, яка на них посилається.

Ані рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 2 від 11.01.1992, ані рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів № 104 від 06.04.1992, ані акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси чи переліку об'єктів житлового фонду, переданого у комунальну власність міста Одеси, відповідачем впродовж судового розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не представлено.

Одночасно, слід зауважити, що при розмежуванні майна державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-XXI питання щодо юридичної долі пам'яток історії та культури місцевого значення вирішено не було, правовий режим їх використання закріплений Рішенням Одеської обласної ради від 12.05.1993 № 449-XXII «Про заходи для охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області», яке є чинним та в судовому порядку не скасовувалось.

При цьому, відсутність акту приймання-передачі статусу даного майна не змінює.

Крім того, факт прийняття нерухомих пам'яток історії та культури місцевого значення, які розташовані на території області, саме до комунальної власності Одеської обласної ради у 1993 році вже було встановлено судами при розгляді інших справ.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008 у справі № 22/401-06-11665А встановлено, що на підставі вищезазначеного рішення, обласна рада прийняла у комунальну власність нерухомі пам'ятки історії та культури.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2008 у справі № 22/54-08-1109 також встановлено, що нерухомі пам'ятки історії та культури, які перебували у державній власності, на підставі рішення обласної Ради народних депутатів від 12.05.1993 № 449-ХХІ прийняті у комунальну власність Одеської обласної ради.

Аналогічні висновки містяться й у постановах Вищого господарського суду України від 29.07.2009 у справі № 30/231-08-4792, від 11.03.2010 у справі № 30/95-09-3018.

Частиною 3 статті 35 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В свою чергу, обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Отже, саме обласна рада є органом місцевого самоврядування, що уповноважений законом представляти спільні інтереси територіальних громад області та, відповідно, управляти об'єктами їх спільної власності.

За дорученням відповідних рад обласна рада вирішує питання про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу саме об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку (п. 19 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

В силу положень п. 20 ч. 1 ст. 43 названого Закону обласні ради в установленому законом порядку вирішують питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Отже, Одеська міська рада при прийнятті оскаржуваних рішень, необґрунтовано включила спірний об'єкт до переліку об'єктів, що підлягають приватизації, чим порушила право спільної власності територіальних громад області.

Колегія суддів вважає необґрунтованим твердження відповідача-1, з яким погодився і суд першої інстанції, щодо визначення Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 23.09.2008 № 574-VI Одеської міської ради як, органу уповноваженим управляти спірним майном, адже затверджений Законом Перелік сформовано виходячи з адміністративно-територіального поділу і визначення в ньому міських рад лише вказує на приналежність певних об'єктів відповідним адміністративно-територіальним одиницям за їх місцем розташування, а не за сферою управління.

На наведений висновок вказує зокрема й той факт, що включена до Переліку будівля залізничного вокзалу (пл. Привокзальна), як встановлено судом у справі № 20/195-08-4046, є об'єктом державної власності.

Так само, колегією суддів відхиляються посилання відповідача-1 на судові рішення у справах № 20/195-08-4046, № 30/129-10-3529-45/314-52/431. Наразі, предметом вказаних судових проваджень були об'єкти права державної власності щодо яких державою в особі уповноважених органів дозвіл на розмежування та прийняття у комунальну власність не надавався.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про недоведеність обставин належності спірного об'єкту нерухомого майна до спільної власності територіальних громад області в особі Одеської обласної ради, а отже і правомірність прийняття оспорюваного рішення та укладення договору купівлі-продажу.

Водночас, надаючи оцінку наявним в матеріалах справи заявам відповідачів про застосування до вимог прокурора строків позовної давності, сформованих у відзивах на позовну заяву колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно з приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 №10, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

За нормами статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (відповідна правова позиція наведена в постановах Верховного суду України від 11.05.2016, від 13.04.2016 у справах № 3-387гс16, № 3-224гс16).

Перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Визначаючи момент, коли позивачу стало відомо про порушення його права, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на публічність рішення.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення Одеської міської ради було опубліковано в газеті «Одеський вісник» № 167-168 за 03.08.2006, тобто є таким, що доведено до відома зацікавлених осіб і саме цією датою обумовлений початок перебігу строку позовної давності для вимог про визнання незаконним рішення Одеської міської ради № 42-V від 27.06.2006 «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2006 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради», який сплинув 03.08.2009.

Твердження прокурора про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності з огляду на оскарження в порядку адміністративного судочинства дій виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення свідоцтв про право власності на 178 об'єктів культурної спадщини територіальних громад сіл, селищ, міст області протиправними та скасування реєстрації права власності, здійсненої комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості, за Одеською міською радою, колегією суддів до уваги не приймається з огляду на таке.

по-перше, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 1068 від 25.09.2008 на підставі якого територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради видане свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення підвалу № 501, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, так само як і саме свідоцтво САС № НОМЕР_2 від 20.10.2008 в судовому порядку не оскаржувалось та безпосереднім предметом адміністративної справи №2-а-412/10 не було.

Одночасно, виходячи зі змісту позовної заяви, прокурор перш за все обґрунтовував свої вимоги посиланням на юридичне закріплення права власності на спірне майно за територіальним громадами сіл, селищ, міст області виходячи з положень Постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», а також рішення Одеської обласної ради № 449-ХХІ від 12.05.1993 «Про заходи охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури Одеської області» і наявність наступних рішень міської ради з оформлення права власності на спірні об'єкти за територіальною громадою міста слід розглядати як такі, що не створюють юридичних наслідків, адже приймались неуповноваженим органом.

по-друге, як вбачається з матеріалів справи, провадження по адміністративній справі №2-а-412/10 (провадження 2а/522/387/16) за позовом заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до Виконавчого комітету Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та реєстрації об'єктів нерухомості», ТОВ «Валькор», третя особа - Одеська міська рада про визнання дій протиправними, ухвалою суду від 21.12.2016 закрито, у зв'язку з тим, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позовну неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленому з пропущенням строку позовної давності, не пред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Враховуючи викладене, наведені прокурором причини пропуску строку позовної давності не можуть бути враховані судом як такі, що унеможливлювали пред'явлення відповідного позову з урахування встановлених правил підвідомчості в межах встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності, тобто не можуть бути визнані поважними у розумінні ч. 5 ст. 266 Цивільного кодексу України.

Наведене у повній мірі стосується й похідних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.10.2010 та витребування майна з чужого незаконного володіння.

За таких обставин, апеляційний господарський суд, встановивши факт спливу строку позовної давності, за відсутності поважних причин для його відновлення, дійшов висновку про відмову у позові саме з цих підстав.

Окремо, стосовно заявлених у відношенні відповідача-2 вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем будь-яких дій, що вказують на його умисне заволодіння комунальною власністю або обізнаність із незаконністю дій Одеської міської ради на час укладання договору купівлі-продажу 28.10.2010, що говорить про добросовісність останнього.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Аналогічну правову позицію займає й Вищий господарський суд, що викладено, наприклад, у постанові від 01.07.2015 р. у справі № 910/1355/13.

Більш того, Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування».

Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволені позову саме з підстав пропуску позивачем (прокурором) строків позовної давності.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Інші доводи апеляційних скарг не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не впливають на правомірність прийнятого господарським судом висновку, викладеного в рішенні.

З урахуванням встановлених обставин, судова колегія не вбачає передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги згідно зі ст. 49 ГПК України підлягають віднесенню скаржників.

керуючись ст.ст. 49, 99; 101-105 ГПК України, суд -

постановив:

Апеляційні скарги Одеської обласної ради та Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2015 у справі № 916/1979/15 - без змін.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського Процесуального Кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 11.08.2017.

Головуючий суддя судді В.А. Величко В.В. Бєляновський Л.В. Лавриненко