ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Справа № 922/3744/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенка Г.П.- головуючого (доповідача),
Кравчука Г.А., Мачульського Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Заступника прокурора Харківської області
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 14.02.2017
у справі№922/3744/16 Господарського суду Харківської області
за позовомХарківської місцевої прокуратури №6 в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації
до1) Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІФТ", 2) Харківської районної державної адміністрації
провизнання недійсним договору та повернення земельної ділянки,
У судовому засіданні взяли участь представники:

від прокуратури: Гришина Т.А. (прокурор відділу ГПУ);

від позивача: не з'явилися;

від відповідача-1: Скриннік І.А. (адвокат, довіреність від 28.07.2017);

від відповідача-2: не з'явилися;

ВСТАНОВИВ:

Харківською місцевою прокуратурою №6 заявлено позов в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІФТ" (далі - ТОВ "СВІФТ", відповідач-1) та Харківської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Харківська РДА, відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди землі, що належить до державної власності від 30.04.2010 та повернення земельної ділянки загальною площею 5,1149 га, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Березовської селищної ради Харківського району Харківської області. Прокурор зазначав, що в порушення приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі" та вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" оскаржуваний договір укладений без проведення нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, що є обов'язковим для визначення розміру орендної плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.12.2016 в позові відмовлено. Місцевий суд не встановив невідповідності змісту договору вимогам чинного законодавства, яке діяло на момент вчинення спірного правочину, оскільки визнав, що розрахунок розміру орендної плати у сумі 5685,60 грн. відповідає положенням статті 13 Закону України "Про оцінку земель", здійснений відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213 з урахуванням коефіцієнту індексації 3,2, який визначається як добуток коефіцієнтів індексації за 1996 - 2009 роки.

Харківський апеляційний господарський суд, постановою від 14.02.2017, перевірене рішення у справі залишив без змін, проте відмовив у позові за наслідками пропуску позовної давності за даними вимогами, оскільки визначився, що проведення нормативної грошової оцінки земель для визначення орендної плати є обов'язковим, чого в даному випадку не відбулось.

Заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Скаржник погоджується з висновками апеляційної інстанції про невідповідність умов договору законодавству, яке регулює порядок визначення орендної плати на основі нормативно грошової оцінки земельної ділянки, проте наголошує, що позивачем не пропущено позовну давність, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем-1, оскільки позивач не є стороною спірного договору і йому стало відомо про невідповідність вказаного правочину вимогам законодавства у 2016 році за наслідками проведеного прокуратурою досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Від ТОВ "СВІФТ" отримано заперечення на касаційну скаргу, за змістом яких відповідач-1 просить постанову у справі залишити без змін з підстав законності та обґрунтованості, а в задоволенні касаційної скарги просить відмовити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваних судових актів, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Як встановлено апеляційним судом, між відповідачами у справі строком на 49 років було укладено спірний договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,1149 га, в тому числі під ставком - 2,8781 га, пасовищами - 2,1532 га, інших захисних насаджень 0,0140 га, під гідротехнічними спорудами - 0,0696 га (далі - Договір), який зареєстровано у Харківській регіональній філії ДП "Центу державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис №001 від 05.05.2010.

Згідно пунктів 3, 4, 14, 15 Договору на земельній ділянці, що передається в оренду, відсутні будь-які об'єкти нерухомого майна, об'єкти інфраструктури, немає будинків, будівель, споруд та інших об'єктів, які передаються разом з земельною ділянкою. Земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб. ЇЇ цільове призначення - землі водного фонду.

Разом з тим, відповідно до пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилася.

У пункті 9 Договору сторони дійшли згоди, що за користування орендованою земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щорічно орендну плату у розмірі не менше трьохкратного податку на землю, що в грошовому виразі становить 5685,60 грн. на рік.

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України нормами, що заповнюються під час укладення або зміни умов договору оренди чи продовження його дії (пункт 10 Договору).

Невід'ємною частиною договору оренди землі, укладеного між відповідачами, є, зокрема, розрахунок орендної плати за земельну ділянку (пункт 40 Договору).

З наявного у справі Розрахунку розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, суди встановили, що грошова оцінка вказаних земель не проведена, на 30 квітня 2010 року, розмір орендної плати у сумі 5685,60 грн. був розрахований виходячи з нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по області станом на 01.07.1995 року, яка становила 3859,70 грн.

За приписами статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції, чинній на час укладення спірного договору) унормовано, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За приписами статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про плату за землю" (який був чинним на момент укладання спірного договору) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності - договір оренди такої земельної ділянки.

Статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" (у відповідній редакції) унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

За приписами статті 5 цього ж Закону нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору оренди) проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов'язковим при визначенні розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 18 названого Закону нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

За результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (стаття 20 Закону України "Про оцінку земель" у відповідній редакції).

Згідно статті 23 цього ж Закону технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Апеляційним судом встановлено, що згідно листа відділу Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області від 07.10.2016 технічна документація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, переданої відповідачу, відсутня.

Поняття "земельний податок" та "орендна плата за землю" не є тотожними за своєю правовою природою, тобто є різними видами платежів, які мають різний порядок обчислення та нарахування. Тому апеляційним судом підставно спростовані висновки суду першої інстанції про те, що визначення орендної плати земель водного фонду у розмірі трьох відсотків земельного податку розрахованого на основі індексування нормативної грошової оцінки 1 га ріллі станом на 1995 рік відповідає положенням ст. 13 Закону України "Про оцінку земель".

Відтак, оскільки законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, апеляційний суд законно дійшов висновку, що в даному випадку визначення орендної плати на розсуд сторін за відсутності проведеної нормативної грошової оцінки є неправомірним. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 08.04.2015 у справі №3-41гс15, від 20.05.2015 у справі №3-70гс15, від 01.07.2015 у справі №3-297гс15 та від 01.07.2015 у справі №3-298гс15.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, укладений між відповідачами у даній справі Договір оренди землі в частині визначення орендної плати, як однієї з істотних умов договору, суперечить приписам законодавства, в зв'язку з чим наявні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Поряд з цим, у ході розгляду даного спору відповідачем-1 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

Приписами статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Апеляційним судом було встановлено факт порушення інтересів держави у вигляді недоотримання належного доходу від надання в користування земельної ділянки через невідповідності визначення розміру орендної плати нормам закону, а саме за відсутності проведеної нормативної грошової оцінки об'єкта оренди.

Водночас, апеляційним судом встановлено і те, що позивач міг довідатися про укладення спірного Договору оренди землі ще у 2010-2011 роках, позаяк формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. (Постанова Верховного суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14).

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) унормовано, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 17 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; координація діяльності державних органів земельних ресурсів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

В силу положень статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Тобто, здійснювати державний контроль за діяльністю районних державних адміністрацій, в тому числі, у сфері земельних правовідносин є обов'язком обласних державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин (Постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14).

Позивач, як державний орган, наділений достатніми повноваженнями для здійснення контролю за діяльністю районних державних адміністрацій, зокрема, здійснювати державний контроль за використанням земель за допомогою, у тому числі інформації, отриманої від органу земельних ресурсів Харківської області.

Більш того, Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Харківської РДА повинна була знати про існування спірного Договору оренди землі водного фонду, як то прямо унормовано статтею 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Тобто, як зазначає Європейський суд з прав людини, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Причин поважності чи наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від прокурора та позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову судами не встановлено. Тому, апеляційна інстанція підставно відмовила у позові за наслідками пропуску позовної давності за заявленими вимогами.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності у даній справі повинен обчислюватись з часу проведення прокуратурою у 2016 році досудового розслідування у кримінальному провадженні, по-перше, стосуються переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, по-друге, суперечить вищенаведеному законодавству, по-третє, не відповідає обставинам, що реально склались між сторонами спору в силу прямих приписів ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" у вказаній редакції.

З огляду на викладене підстави для задоволення касаційної скарги та скасування постанови у справі - відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 у справі №922/3744/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Г.П. Коробенко

Судді: Г.А. Кравчук

Г.М. Мачульський