РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2017Справа №910/10156/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон"

до Київської міської ради

третя особа Головне управління державної казначейської служби у м. Києві

про стягнення 58746772,54 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Таран О.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Перепеліцин К.М. (представник за довіреністю);

від третьої особи: - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон" звернулося до суду з позовом до Київської міської ради про стягнення 65554402,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2009 між Київською міською радою в особі Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та позивачем укладено договір № Д-2009/07/29 купівлі-продажу акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд" (далі - Договір купівлі-продажу), на виконання якого позивач сплатив відповідачу повну вартість акцій у розмірі 114075598,56 грн. У подальшому, зазначений договір визнаний судом недійсним, у зв'язку з чим правові підстави для утримання і користування сплаченими за договором коштами відпали. Оскільки, відповідач вказану суму коштів так і не повернув, позивач просив стягнути з останнього проценти за користування чужими грошовим коштами в розмірі 65554402,18 грн. за період з 24.12.2014 по 15.06.2017.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

14.08.2017 через загальний відділ діловодства суду позивач надав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача 58746772,54 грн. процентів за користування чужими грошовим коштами за період з 24.12.2014 по 11.08.2017.

Розглянувши надану заяву, суд дійшов висновку про її прийняття, у зв'язку з чим подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням нової ціни позову.

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору та просив задовольнити позов.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, зокрема пославшись на те, що в межах справи № 910/29514/14 судами вже вирішено питання про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами, відтак заявлені наразі позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того, розмір процентів за користування чужими коштами за визначений у позовній заяві період становить, як зазначив відповідач, 56414290,00 грн.

На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Третя особа пояснень на позовну заяву не надала, уповноваженого представника в судове засідання не направила, хоча про час та місце розгляду справи була сповіщена у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

29.07.2009 між Київською міською радою в особі Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та позивачем укладено договір № Д-2009/07/29 купівлі-продажу акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд".

За умовами вказаного договору відповідач за результатами аукціону з продажу належного територіальній громаді міста Києва пакету акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд" у кількості 52910760 штук, що відбувся 21.07.2009 (протокол від 21.09.2009 № 1, затверджений наказом Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.07.2009 № 210), передає у власність позивачу, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити ціну продажу акцій, що становить 114075598,56 грн.

Вартість акцій була сплачена позивачем у повному обсязі в загальному розмірі 114075598,56 грн.

Питання щодо визнання права власності на зазначені акції та дійсності вищенаведеного правочину було предметом розгляду в справі № 11/304.

Рішенням господарського суду м. Києва від 20.10.2010 у справі № 11/304, частково скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2011, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2011, визнано за Київською міською радою право власності на пакет акцій Акціонерного товариства Холдингова компанія "Київміськбуд", а також визнано недійсним Договір купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

У подальшому, позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення сплачених за недійсним правочином грошових коштів у розмірі 114075598,56 грн. та 50243742,50 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.03.2015 у справі № 910/29514/14, яке частково скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2017, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 114075598,56 грн. та 28116202,28 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Зазначене рішення суду мотивоване тим, що внаслідок недійсності Договору купівлі-продажу, відповідно до якого позивач перерахував до місцевого бюджету (Київської міської ради) грошові кошти в розмірі 114075598,56 грн., належні правові підстави для утримання і користування цими коштами відпали, у зв'язку з чим останні підлягають поверненню позивачу. Також, судами було встановлено, що Київська міська рада є стороною Договору купівлі-продажу та належним відповідачем у справі № 910/29514/14. Щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд касаційної інстанції погодився із судом апеляційної щодо наявності підстав для стягнення процентів у розмірі 28116202,28 грн. за період з 25.12.2011 по 23.12.2014, із урахуванням строку позовної давності, навівши, однак, інші правові підстави.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18).

Отже судові рішення, прийняті в справах № 11/304 та № 910/15726/16, мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом, у даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено.

Приписами ст. 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно з ч. 6 ст. 4 ГПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відтак, суд дійшов висновку про нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, застосовуючи за аналогією закону приписи ст. 1048 ЦК України. Поряд із цим, суд вважає за необхідне зауважити, що така ставка найчастіше передбачається сторонами у договорах, як міра відповідальності за порушення грошових зобов'язань, та у національному законодавстві, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання у випадку порушеннях умов багатьох видів договорів у ЦК і ГК України.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що посилання відповідача на вирішений між сторонами спір у межах справи № 910/29514/14 щодо стягнення процентів за користування чужими коштами не може бути підставою для відмови в задоволенні даного позову. Так, у зазначеній справі № 910/29514/14 було вирішено стягнути з відповідача проценти за період з 25.12.2011 по 23.12.2014, тобто за період інший, ніж заявлений позивачем наразі.

Одночасно, чинне законодавство не пов'язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

За таких обставин, здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми процентів за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, нарахованими на суму 114075598,56 грн. за період з 24.12.2014 по 11.08.2017, суд вважає його арифметично вірним, окрім суми процентів за період з 28.10.2016 по 13.04.2017, за який даний розмір має становити 7343073,31 грн.

Таким чином, суд вважає дану позовну вимогу обґрунтованою в розмірі 58739001,85 грн., у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково.

Одночасно, позивач у прохальній частині позову просив стягнути грошові кошти шляхом безспірного списання з рахунків Київської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань.

Проте, суд вважає за необхідне зауважити, що в резолютивній частині рішення необхідним є зазначення відповідних реквізитів боржника, а порядок стягнення коштів та, відповідно, виконання рішення, визначається під час виконавчого провадження, згідно із Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

За ч. 1 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон" (03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, буд. 40; ідентифікаційний код 35920996) проценти за користування чужими коштами в розмірі 58739001 (п'ятдесят вісім мільйонів сімсот тридцять дев'ять тисяч одна) грн. 85 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 239968 (двісті тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят вісім) грн. 25 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 19.08.2017

Суддя Я.В. Маринченко