ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2017 р. Справа № 914/2137/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 14-69 від 14.04.2017р.);

від відповідача: ОСОБА_3 представник (довіренісь № 10/1873 від 11.11.2016р.);

розглянувши апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго, м.Львів, № 10/820 від 12.06.2017р. (вх. № 01-05/2834/17 від 20.06.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р.

у справі № 914/2137/16, головуючий суддя Манюк П.Т., судді: Бортник Ю.О., Горецька З.В.

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго, м. Львів

про: стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго про стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України суму в розмірі 2 101 601, 13 грн, з них: 1 708 622, 81 грн - інфляційних втрат; 54 697, 76 грн - 3% річних; 307 222, 42 грн 7 % штрафу; 31 058, 14 грн - судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. у справі № 914/2137/16, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 10/820 від 12.06.2017р. (вх. № 01-05/2834/17 від 20.06.17), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зокрема, скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що грошові зобовязання, які є предметом позову не є нарахованими, а тому такі не повинні нараховуватися з 30.11.2016р. взагалі. Для не нарахування і відповідно відмови в стягнені цих зобовязань з відповідача згідно Закону № 1730 підприємству не потрібен статус учасника процедури врегулювання. Також, скаржник стверджує, що за умовами договору взаєморозрахункиків передбачалося надання державою не тільки коштів на погашення заборгованості, але також змінилися строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу, а також те, що сторони не мають одна до одної претензій, тобто виключав в подальшому підстави для проведення нарахувань згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України чи неустойки. Апелянт стверджує, що погасивши в термін до набрання чинності законом основну заборгованість за природній газ, спожитий до 01.06.2016р. не міг з дня набрання чинності цим актом законодавства виконати будь-які інші умови закону, такі як включення до неіснуючого на той час реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі, чи укладення договору про реструктуризацію погашеної заборгованості або ж погашення боргу згідно коштів місцевих бюджетів, так як це передбачено Законом України № 1730. Здійснення вказаних у законі дій має наслідком і повязується із списанням існуючої заборгованості на день набрання чинності законом заборгованості з 3 % річних, інфляційних втрат та неустойки.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 20.06.2017р. справу за № 914/2137/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Данко Л.С. та Желіка М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.06.2017р. справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 24.07.2017р.

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від 21.07.2017р. б/н (24.07.2017р вих.№ 01-04/4953/17), в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники відповідача (скаржника) у судовому засіданні від 24.07.2017р. заявили усне клопотання про долучення до матеріалів справи копій постанов Вищого господарського суду України у справі № 904/10747/16 від 11.07.2017р., у справі № 913/1102/16 від 11.07.2017р., у справі № 911/3708/16 від 06.07.2017р., копії відповіді Департаменту економіки систем життєзабезпечення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 8/10-1043-17 від 12.06.2017р. на заяву ЛКП Залізничнетеплоенерго № 16/776 від 30.05.2017р. з додатком. Заявлене клопотання в судовому засіданні від 24.07.2107р. представниками відповідача (скаржника) про долучення до матеріалів справи копій вищезазначених документів колегією суддів задоволено.

В судовому засіданні 24.07.2017р в порядку ст.77 ГПК України оголошено перерву до 31.07.2017р.

Представником відповідача в судовому засіданні від 31.07.2017р заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи копій постанов Вищого господарського суду України у справі № 914/2854/16 від 18.07.2017р., у справі № 911/3799/16 від 20.06.2017р., у справі № 920/1058/16 від 20.06.2017р., у справі № 910/19815/16 від 04.07.2017р., у справі № 908/1234/13 від 06.06.2017р. Колегія суддів, порадившись на місці, задоволила подане клопотання та долучила подані документи до матеріалів справи.

В судовому засіданні від 31.07.2017р. зявилися представники сторін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційні скарзі висловив свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті спору, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 31.07.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України,у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів 05.07.2012 між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 114/2012-БО, відповідно до якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1 та/або природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, для виробництва теплової енергії, яка споживається виключно бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктами 3.3, 3.4 договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу протягом серпня-грудня 2012 року природний газ на загальну суму 21 202 512, 31 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.08.2012 від 30.09.2012, від 26.11.2012, від 27.11.2012, від 30.11.2012 та від 31.12.2012.

Сторони у договорі дійшли згоди, що оплата за газ здійснюється грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних, у звязку з неналежним виконанням договірних зобовязань з боку ЛКП Залізничнетеплоенерго (неповна оплата поставленого природного газу).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2014 у справі № 914/3489/14 стягнуто з ЛКП "Залізничнетеплоенерго" на користь позивача 10 388 891,71 грн заборгованості, 577 737, 78 грн 3 % річних, 1 491 148, 58 грн інфляційних втрат, 867 631, 98 грн пені та 73 053, 12 грн судового збору.

25.12.2014 між територіальним органом Казначейства в Львівській області, департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації, Управлінням фінансів департаменту фінансової політики Львівської міської ради, Департаментом житлового господарства та інфраструтктури Львівської міської ради, ЛМКП Львівводоканал, ЛКП Залізничнетеплоенерго, ПАТ НАК Нафтогаз України укладено договір № 1607/30 про організацію взаєморозрахунків відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 р. (надалі договір № 1607/30).

Відповідно до п.п. 1 договору № 1607/30, його предметом є організація проведення сторонами взаєморозрозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися органами держаної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30.

Пунктом 9 договору № 1607/30 сторони погодили, що сторона шоста (ЛКП Залізничнетеплоенерго) перераховує на рахунок сторони останньої (НАК Нафтогаз України) кошти у сумі 6 000 000, 00 грн у т.ч. ПДВ 1 000 000, 00 грн для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно договором від 05.07.2012 № 114/2012-Б0.

Згідно з п. 10 договору № 1607/30 сторони у графі платіжного доручення призначення платежу додатково зазначають пункт 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік, а також дату та номер договору.

Підпунктом 2 п. 12 договору № 1607/30 визначено, що сторони з метою виконання договору зобовязуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Договір є дійсним лише у разі проведення відповідного фінансування (п. 15 договору № 1607/30).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з платіжним дорученням від 29.12.2014 № 14 ЛКП Залізничнетеплоенерго перерахувало позивачу 6 000 000, 00 грн (з призначенням платежу: пог. заборг. за спож. пр.газ.зг.з.дог. від 05 липня 2012 р. № 114/20і2-БО за 2012, дог № 1607/30 від 25.12.2014 про орган. взаєм. (відп. до пунк.24 ст.14 та п.2ст.16 ЗУ Про Держ.бюдж.Укр. на 2014р.) ПКМУ № 30 від 29.01.2014.).

Необхідно зазначити, що місцевий господарський суд правомірно встановив, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків № 1607/30, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений позивачем з серпня по грудень 2012 року у розмірі суми договору № 1607/30 та повідомили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору (п. 17 договору № 1607/30).

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 11.11.2015 у справі № 3-968гс15, від 07.10.2015 у справі № 3-883гс15, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 30.09.2014 у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012.

Крім того, сторонами не заперечується, що станом на 06.07.2015 відповідач погасив решту суми заборгованості за договором.

Окрім того, у звязку з непогашенням вчасно суми основного боргу, позивачем нараховано відповідачу 3% річних, інфляційні втрати та 7 % штрафу за несвоєчасно виконаними зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та грудні 2012 року, а саме: 3 % річних в сумі 128 987, 91 грн за періоди з 04.10.2014 по 29.12.2014 та з 04.10.2014 по 06.07.2015; 4 079 908, 37 грн інфляційних втрат за період з 09.2014 по 06.2015, а також 7 % штрафу у розмірі 906 518, 49 грн.

Враховуючи вищенаведене та як вбачається з матеріалів справи, позивачем неправомірно нараховано інфляційні, 3 % річних та 7 % штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань з оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та несвоєчасне виконання зобовязань в сумі 5 920 169, 17 грн з оплати за отриманий газ в грудні 2012 року до 30.12.2014, оскільки умовами договору № 1607/30 передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобовязань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу, а також те, що договір № 1607/30 не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобовязань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобовязання відповідачем було дотримано.

Відтак, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що в частині позовних вимог, нарахованих за несвоєчасно виконаними зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в листопаді 2012 року та грудні 2012 в розмірі суми, визначеної договором № 1607/30 (6 000 000, 00 грн) слід відмовити.

Щодо позовних вимог за зобовязаннями щодо оплати за отриманий газ в грудні 2012 року нарахованих за період з 30.12.2014 до 06.07.2015 (день остаточного погашення боргу) в розмірі заборгованості не охопленої умовами договору № 1607/30, необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.2 договору в разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Здійснивши перерахунок нарахованих 3 % річних, інфляційних втрат та штрафу, колегія суддів вважає правомірно нарахованих судом першої інстанції, а саме: 3 % річних в сумі 54 697, 76 грн (нарахування проведені починаючи з суми боргу у розмірі 4 388 891, 71 грн диференційовано зменшену на суму погашення заборгованості за період з 30.12.2014 05.07.2015); інфляційних втрат в сумі 1 708 622, 81 грн, з яких: 1 629 584, 02 грн (період 30.12.2014 квітень 2015 року, сума боргу на яку проводиться нарахування - 4 388 891, 71 грн) + 74 216, 79 грн (за травень 2015 року, сума боргу на яку проводиться нарахування - 3 373 490, 37 грн) + 4 822,00 грн (за червень 2015, сума боргу на яку проводиться нарахування -1 205 500, 93 грн); штрафу передбаченого п. 7.2 договору в сумі 307 222, 42 грн (виходячи із суми боргу 4 388 891, 71 грн), що підлягають до стягнення.

Щодо твердження апелянта про неможливість списання боргу грошових зобовязання, які є предметом позову та які не є нарахованими, з огляду на що такі не підлягають списанню взагалі, адже на думку позивача вони є відсутніми, необхідно зазначити наступне.

Як уже було вищенаведено, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Крім того, пунктом 7.2 договору передбачено, що в разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору він у безспірному порядку зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, необхідно зазначити, що неустойка, інфляційні нарахування та проценти річних, які підлягають списанню з підприємств, які підпадають під дію положень Закону України № 1730 повинні бути відображені в бухгалтерському обліку позивача. Однак не відображення позивачем в бухгалтерськом обліку нарахованих інфляційних нарахувань, процентів річних та штрафу не свідчить про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки стягнення неустойки прямо передбачено нормами закону та договору та в чинному законодавсті не пердбачено обовязку позивача відображення в обліку підприємств неустойки та штрафу для стягнення заборгованості.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач нарахував суми інфляційних втрат, 3 % річних та штрафу до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а саме при подачі позовної заяви 16.08.2016 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України заявив про стягнення суми 3% річних, інфляційних втрат та штрафу на суму боргу, яка була не погашеною Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго повністю. Тобто вищенаведені стягнення були нарахованими.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на положення ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016, до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість), відноситься, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Цією статтею також визначено, що: процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості; реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства; учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до положень частини 3-ї статті 7 наведеного Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як вбачається із встановлених обставин справи позивачем спірні платежі були нараховані за період прострочення, що мав місце до набрання чинності вказаним Законом.

Між тим, із приписів зазначеної норми та вказаного Закону не вбачається, що у ньому передбачена процедура автоматичного списання зазначених сум, натомість передбачається можливість нарахування неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних на погашену до набрання чинності вказаним Законом заборгованість, та визначено, що такі нарахування підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому нараховуючи такі платежі до набрання чинності цим Законом позивач не мав можливості керуватися положеннями частини 3-ї статті 7 наведеного Закону щодо не нарахування спірних платежів, оскільки цей Закон на той час не набрав чинності.

Крім того, згідно із вимогами статті 3 цього Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Отже, для врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій особа, яка має право на таку процедуру, а у даному випадку відповідач, повинна вчинити відповідні дії для включення її до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, однак судом не встановлено чи відповідач вчинив такі дії, та чи включений до такого реєстру.

Щодо поданого відповідачем повідомлення про включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України « Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» станом на 08.06.2017р., судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Відтак, відповідача включено до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України « Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» 08.06.2017 року, тобто на момент розгляду позовної заяви та винесення рішення судом першої інстанції Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» не було внесено до реєстру.

Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави вважати, що нараховані платежі підлягають автоматичному списанню у судовому порядку.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. в справі за номером 914/2137/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства Залізничнетеплоенерго, м.Львів, № 10/820 від 12.06.2017р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Желік М.Б.