ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Справа № 903/988/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П., Мачульського Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиУправління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 26.04.2017
у справі№ 903/988/16
Господарського суду Волинської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"
доУправління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Головне управління Казначейської служби у Волинській області
простягнення 58570,96грн

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача: від відповідача: від третьої особи:не з'явились не з'явились не з'явились
В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Волинської області (суддя Бондарєв С.В.) від 15.02.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Бучинська Г.Б., судді: Розізнана І.В., Мельник О.В.) від 26.04.2017, у справі №903/988/16 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" суму заборгованості в розмірі 58570,96грн, а також суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1378,00грн.

В касаційній скарзі Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.218 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст.48, 102, 108 Бюджетного кодексу України, п.19 ст.5 Закону України "Про судовий збір", п.п.7 - 12 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, ст.43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони та третя особа не скористались правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Волинської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося з позовом до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про стягнення заборгованості в сумі 58570,96грн у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 02.01.2015 №30/15-30 в частині відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги зв'язку пільговим категоріям громадян.

Судами встановлено таке.

02.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Волинської філії ПАТ "Укртелеком" (виконавець) та Управлінням праці та соціального захисту населення Володимир-Волинського міськвиконкому (замовник) було укладено договір №30/15-33 про відшкодування витрат за встановлення та користування телефоном громадянам, які користуються пільгами, за умовами пункту 1.1. якого виконавець своїми силами і матеріальними ресурсами виконує роботи по телефонізації квартир пільгової категорії населення та наданню їм телекомунікаційних послуг, а замовник відшкодовує виконавцю кошти за надані послуги.

Відповідно до пп.2.1.1. п.2.1. розділу 2 договору замовник зобов'язується на підставі рахунків та актів виконаних робіт, поданих виконавцем, перераховувати на рахунок виконавця кошти за надані послуги протягом тридцяти календарних днів.

Згідно пп.2.2.4. п.2.2. розділу 2 договору виконавець зобов'язувався щомісяця, за кожний звітний період звіряти стан розрахунків між сторонами та підтверджувати це актом звіряння розрахунків на 1-ше число поточного місяця протягом п'яти банківських днів.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що договір вступає в силу з 02.01.2015 та діє до 31.12.2015.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплено відтиском їх круглих печаток.

Позивач належно виконав свої договірні зобов'язання, що підтверджується: розрахунками заборгованості за надані телекомунікаційні послуги громадянам, які відповідно до законодавства України отримують їх на пільгових умовах, за період листопад - грудень 2015 року, обіговими відомостями нарахувань пільговій категорії осіб, розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг.

Відповідач всупереч умовам договору та нормам законодавства з надані послуги за період з листопада по грудень 2015 року не розрахувався, сума заборгованості становить 58570,96грн, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції правомірно виходили з такого.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч.ч.1, 3, 4 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із договору чи закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно з ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч.ч.1-4 ст.48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до пп."б" п.4 ч.1 ст.89, ч.ч.1, 5 ст.102 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського і обласного значення при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на компенсаційні виплати за надання пільг з послуг зв'язку окремих категорій громадян. Видатки місцевих бюджетів проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Механізм фінансування видатків, передбачених ст.102 Бюджетного кодексу України, місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту щодо, зокрема, надання компенсаційних виплат на пільгове користування телефонним зв'язком за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (далі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Таким чином, головним розпорядником коштів у місті Володимир-Волинський є Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 №256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

У листі від 30.06.2011 №31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що "...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.

Враховуючи зазначені вище приписи законодавства та встановлені попередніми судовими інстанціями обставини наявності заборгованості відповідача по відшкодуванню вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям населення в сумі 58570,96грн, обґрунтованими є висновки судів про задоволення позову.

Щодо доводів відповідача про неможливість здійснення вищевказаного відшкодування у зв'язку із відсутністю бюджетних асигнувань для таких виплат, суд касаційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2.).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України "Про Державний бюджет" на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Суд касаційної інстанції не бере до уваги доводи відповідача щодо відсутності у нього заборгованості в розмірі 29903,45грн з посиланням на акт звірки взаєморозрахунків, оскільки судами встановлено, що актом взаємних розрахунків станом на 01.01.2016 сторонами була погоджена сума боргу за листопад 2015 року, що підтверджено наданими позивачем розрахунками, решта суми позовних вимог в розмірі 29903,45грн становить суму боргу за грудень 2015 року, яка підтверджена наданими розрахунками, проте не увійшла в акт взаємних розрахунків в зв'язку з тим, що на 01.01.2016 даних по розрахунках за цей період не було в наявності.

Доводи скаржника про безпідставність стягнення з нього відшкодування витрат позивача по сплаті судового збору за подання позову, з огляду на приписи п.19. ст.5 Закону України "Про судовий збір", відхиляються, оскільки відповідно до ч.4 ст.49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди першої та апеляційної інстанцій не припустились порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 у справі №903/988/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді І. Ходаківська

Г. Мачульський