ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа № 922/53/17

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

при секретарі Міракові Г.А.

за участю :

від позивача - не прибув;

від відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізінг" (вх. №1277 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 13.03.17 у справі № 922/53/17

за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна" (ідентифікаційний номер 35571472)

до ТОВ "Постман" (ідентифікацій номер (ідентифікаційний номер 36125152)

про стягнення 99918,85 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00004254 від 23.01.2012 у розмірі 28362,12 грн., збитків у розмірі 58232,48 грн., штрафу у розмірі 1068,40 грн., пені у розмірі 1427,12 грн., 3% річних у розмірі 1514,26 грн., інфляційних витрат у розмірі 9314,47 грн. (що разом становить 99918,85 грн.). Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.03.2017 у справі № 922/53/17 (суддя Аюпова Р.М.) у позові відмовлено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18, ідентифікаційний код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ідентифікаційний код 35571472) заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00004254 від 23.01.2012 у розмірі 28362,12 грн., пеню у розмірі 1427,12 грн., 3% річних у розмірі 1514,26 грн., інфляційні витрати у розмірі 9314,47 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 609,27 грн.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", не погодився з прийнятим у справі рішенням та звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.03.2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків у розмірі 58232,48 грн. Прийняти нове рішення, яким стягнути з ТОВ "Постман" на користь ТОВ "Порше Лізінг Україна" збитки в розмірі 58232,48 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні 24.05.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.05.2017 у зв'язку з відпусткою судді Лакізи В.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Плахов О.В., суддя Бородіна Л.І.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 розгляд справи відкладено на 19.07.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.07.2017 у зв'язку з відпусткою судді Бородіної Л.І. для розгляду даної справи визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012 №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги з початку.

Від апелянта на виконання вимог апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення (вх. 7539 від 18.07.2017) щодо розрахунку заборгованості відповідача з оплати щомісячних лізингових платежів; щодо відповідальності відповідача за невиконання грошових зобов'язань відповідно до договору.

Зазначені пояснення оглянуті колегією суддів та долучені до матеріалів справи.

Від заявника апеляційної скарги надійшло клопотання (вх. 7538 від 18.07.2017), в якому він просить суд розглядати справу за відсутністю представника апелянта. Пояснює неможливість забезпечення явки в судове засідання уповноваженого представника великою навантаженістю.

В судове засідання 19.07.2017 позивач уповноваженого представника не направив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки повідомив у клопотанні (вх. 7538).

В судове засідання 19.07.2017 відповідач уповноваженого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Ухвалами Харківського апеляційного господарського суду сторони попереджені, що у разі неявки їх представників до судового засідання та ненадання витребуваних документів справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до статті 75 ГПК України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними у ній матеріалами.

У п. 3.9.2. постанови пленуму ВГС України № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" надано господарським судам наступні роз'яснення: у випадку нез'явлення в засідання суду представників обох сторін або однієї із них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи викладене, та враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, судова колегія вважає, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість задоволення клопотання апелянта про розгляд апеляційної скарги за відсутності його уповноваженого представника та розгляду справи за наявними у ній матеріалами за відсутністю представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

23.01.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00004254.

Згідно з преамбулою Додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із Договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до Контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі Об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства (надалі - Контракт).

Відповідно до п.3.1. Контракту, предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті (надалі - "Об'єкт лізингу"). Об'єкт лізингу був обраний у відповідності до специфікації Лізингоодержувача та в повній мірі відповідає вимогам Лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого Порше Лізинг Україна придбало Об'єкт лізингу.

Відповідно до п.4.1. Контракту, Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об'єкт лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей Контракт та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

В п.6.1. Контракту сторони домовилися про те, що для експлуатації Об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе:

- відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування;

- частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу);

- комісії;

- покриття витрат, пов'язаний з оплати та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт Об'єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або пов'язані з Контрактом).

За умовами п.6.5. Контракту лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених Контрактом.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 року до Договору про фінансовий лізинг № 00004254 від 23.01.2012 року строк дії договору продовжено до 84 місяців, визначено лізинговий платіж еквівалент 386,24 дол.США, також складено та підписано сторонами новий Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), відповідно до якого Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США) банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Отже, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) відповідач зобовязався сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та під час апеляційного провадження, позивач виконав свої зобов'язання за Контрактом належним чином, передав відповідачу, а відповідач прийняв Обєкт лізингу - транспортний засіб типу Ford Transit 2,2 TDCI, 2011 року виробництва, шасі № WF0XXXTTFXBP13875, двигун № НОМЕР_1, вартість Об'єкту лізингу становить еквівалент у гривні 26873,43 доларів США. Враховуючи авансовий платіж на суму, що становить еквівалент 5374,69 доларів США, обсяг фінансування складає 21498,74 доларів США, що підтверджується Планом відшкодування.

На виконання п.6.5. Контракту, позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на оплату лізингових платежів.

Позивач зазначає, що з січня 2015 року відповідач почав порушувати свої зобов'язання за договором.

Як вказує позивач, станом на 22.12.2016 у відповідача існує наступна заборгованість:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1827,43 грн. відповідно до рахунку № 00254962 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 7802,05 грн. відповідно до рахунку № 00256802 від 02.02.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 9656,00 грн. відповідно до рахунку № 00262496 від 06.03.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 9076,64 грн. відповідно до рахунку № 00268258 від 06.04.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015 року.

Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача, крім іншого, заборгованість за лізинговими платежами в розмірі 28362,12 грн.

Відповідно до п. 8.3.2 Умов лізингу, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати Контракт/відмовитись від Контракту і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку за виконавчим написом нотаріуса.

Сторони, також, у пункті 12.6.1 Контракту обумовили право позивача на розірвання/відмову від контракту у односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів.

Відповідно до п. 12.7 Контракту, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступним телефонним звязком. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Згідно з п. 12.13 Контракту, договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

У пункті 12.9 Контракту сторонами визначено, що у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути Об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2015 відповідач направив позивачу повідомлення про неможливість виконання умов Контракту та зобов'язався повернути Об'єкт лізингу на користь позивача.

У відповідь на повідомлення відповідача від 14.04.2015, позивач 16.04.2015 вручив уповноваженій особі відповідача повідомлення про розірвання контракту з вимогою про повернення об'єкту лізингу.

18.04.2015 року, відповідно до акту прийому-передачі, відповідач передав, а позивач прийняв Об'єкт лізингу.

Крім основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки в розмірі 58232,48 грн.; штраф - 1068,40 грн.; пеню - 1427,12 грн.; 3% річних у розмірі - 1514,26 грн.; втрати від інфляції - 9314,47 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, керуючись ст. ст. 11, 526, 530, 549, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, ст. 292 Господарського кодексу України, ст. 1, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", посилаючись на відсутність доказів оплати відповідачем лізингових платежів за січень - квітень 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг №00004254 від 23.01.2012 по сплаті лізингових платежів у сумі 28362,12 грн, а також зазначив на правомірності розрахунку пені в розмірі 1427,12 грн, 3% річних в сумі 1514,26 грн; інфляційних втрат в розмірі 9314,47 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення штрафу в сумі 1624,63 грн, суд зазначив, що позивачем не надано доказів направлення відповідачу відповідних вимог про сплату заборгованості. Рішення в цій частині мотивоване відсутністю доказів виставлення відповідачу відповідних рахунків на оплату після припинення договору.

Також судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог про стягнення збитків у зв'язку з необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю зазначених вимог.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір фінансового лізингу №00004254 від 23.01.2012 в розумінні ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами Закону України "Про фінансовий лізинг", а також Господарським та Цивільним кодексами України.

За приписами частини першої статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Пунктом 1 частини 2 статті 10 Закону України Про фінансовий лізинг встановлено, що лізингодавець зобов'язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

Статтею 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до пункту 3.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу "Порше Лізинг Україна" придбає об'єкт лізингу (отримує право власності на об'єкт лізингу) та передає лізингоодержувачу об'єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосовного українського законодавства та цього контракту.

Виходячи з пунктів 3.4, 4.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, після завершення строку лізингу за контрактом лізингоодержувач придбає об'єкт лізингу у "Порше Лізинг Україна" за купівельною ціною, що буде визначена "Порше Лізинг Україна" з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають виплаті за цим контрактом; "Порше Лізинг Україна" зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

За змістом пункту 6.1 контракту для експлуатації обєкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь "Порше Лізинг Україна" лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що являє собою невідємну частину цього контракту, та інших положень контракту.

Лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості обєкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

Отже, за договором фінансового лізингу №00004254 від 23.01.2012 майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Водночас, лише належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Як встановлено та зазначено вище, позивач виконав свої зобов'язання за Контрактом належним чином, передав відповідачу, а відповідач прийняв Обєкт лізингу - транспортний засіб типу Ford Transit 2,2 TDCI, 2011 року виробництва, шасі № WF0XXXTTFXBP13875, двигун № НОМЕР_1.

Натомість відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань - частково не сплатив щомісячний лізинговий платіж за січень 2015 року на суму 1827,43 грн., відповідно до рахунку № 00254962 від 13.01.2015, належний до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015;

- не сплатив щомісячний лізинговий платіж за лютий 2015 року на суму 7802,05 грн., відповідно до рахунку № 00256802 від 02.02.2015, належний до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015;

- не сплатив щомісячний лізинговий платіж за березень 2015 року на суму 9656,00 грн., відповідно до рахунку № 00262496 від 06.03.2015, належний до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015;

- не сплатив щомісячний лізинговий платіж за квітень 2015 року на суму 9076,64 грн., відповідно до рахунку № 00268258 від 06.04.2015, належний до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015.

Отже, відповідно до наданих позивачем рахунків загальна сума заборгованості по сплаті лізингових платежів за січень 2015 року - квітень 2015 року складає 28362,12 грн. (зазначена сума включає в себе заборгованість з відшкодування частини вартості обєкту лізингу + заборгованість по процентам і комісіям).

З огляду на те, що договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, то лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Відтак, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Отже, обов'язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця тільки у разі переходу до нього права власності на товар.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вище, 14.04.2015 відповідач направив позивачу повідомлення про неможливість виконання умов Контракту та зобов'язався повернути Об'єкт лізингу на користь позивача.

У відповідь на повідомлення відповідача від 14.04.2015, позивач 16.04.2015 вручив уповноваженій особі відповідача повідомлення про розірвання контракту з вимогою про повернення об'єкту лізингу.

18.04.2015 року, відповідно до акту прийому-передачі, відповідач передав, а позивач прийняв Об'єкт лізингу.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч.ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України).

Статтею 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

За приписами частини 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Згідно пункту 8.3.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), "Порше Лізинг Україна" має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі, у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до пунктів 12.6 та 12.6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу "Порше Лізинг Україна" має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення обєкта лізингу, якщо лізингоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання і сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

У випадках, передбачених пунктами 12.6, 12.12 контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (пункт 12.13 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу).

Факт відправлення вважається підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", курєрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або курєром) (п. 20.4 Загальних комерційних умов).

Як встановлено та зазначено вище, позивач 16.04.2015 вручив уповноваженій особі відповідача повідомлення про розірвання контракту з вимогою про повернення об'єкту лізингу.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що контракт є розірваним з 01.05.2015.

Частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "Порше Лізинг України" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ТОВ "Постман" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, у лізингоодержувача відсутній обовязок зі сплати такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 у справі № 11/5005/2290/2012 та від 29.10.2013 року у справі № 7/5005/2240/2012, які в силу положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для застосування.

Разом з тим, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати платежів, які є винагородою лізингодавцю за період з січня 2015 року по квітень 2015 року, який підтверджено матеріалами справи і не спростовано відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі яка складається з процентів та комісії в розмірі 28362,12 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При розрахунку інфляційних втрат слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 N 62-97р.

В рекомендаціях Верховного Суду України від 03.04.1997 N 62-97р. зазначено, що у випадку коли поверненню підлягає сума, яка складається зі внесків, здійснених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються.

Крім того зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховуються не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що сума внесена за період з 1 по 15 відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число то розрахунок починається з наступного місяця.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення та задоволених господарським судом першої інстанції 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія дійшла висновку про те, що він відповідає вимогам чинного законодавства та договору. Враховуючи наведене, оскаржуване рішення в частині задоволення 3% річних в розмірі 1514,26 грн. та втрат від інфляції в розмірі 9314,47 грн. слід залишити без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217 ГК України передбачено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

У пункті 8.2.2. Договору встановлено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані лізингодавцем (п.8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 доларів США - за першу вимогу, 20 доларів США - за другу вимогу, еквівалент 25 доларів США - за третю вимогу (якщо лізингодавець вирішив надіслати таку вимогу).

Пунктом 20.5 цього додатку до договору визначено, що якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляються за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, курєром або поштою. При цьому, факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладення з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або курєрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або курєром).

Як встановлено місцевим господарським судом, матеріали справи не містять доказів надсилання позивачем вимог щодо сплати лізингових платежів на адресу ТОВ "Постман" у порядку, визначеному п.20.5 додатку до договору, у звязку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 1068,40 грн. за безпідставністю.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 1427,12 грн. за період з 16.01.2015 по 16.10.2015.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення пені за вказаний період та у заявленому розмірі.

Однак, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 8.2.1 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні штрафні санкції, зокрема, пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Сторони спору у договорі про фінансовий лізинг встановили розмір штрафних санкцій, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, та визначили більш тривалий строк її нарахування, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Проте, у звязку з розірванням договору на вимогу лізингодавця в односторонньому порядку, у відповідності до вимог статті 653 ЦК України зобовязання сторін за цим договором припинились у день його розірвання.

Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 у справі № 6-111цс13).

Разом з тим, зі змісту ст. 653 ЦК України випливає, що домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобовязаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 19 грудня 2011 року № 3-136гс11.

Отже, нарахування пені за договором про фінансовий лізинг №00004254 від 23.01.2012 здійснюється в період з моменту виникнення заборгованості, оскільки розірвання договору не звільняє боржника від відповідальності за раніше допущені порушення своїх зобовязань за договором, та до моменту розірвання договору, у той час як стягнення відсотків та інфляційних виплат, передбачених ст. 625 ЦК, можливо за весь період прострочення.

Враховуючи викладене, колегія суддів, здійснивши розрахунок пені за період з моменту виникнення заборгованості по сплаті лізингових платежів до припинення зобовязань за договором, з урахуванням суми боргу та дат виникнення прострочення по кожному з платежів, зазначає на правомірності та обґрунтованості вимог щодо стягнення пені за прострочення сплати частини лізингових платежів за період з січня 2015 року по травень 2015 у загальному розмірі 271,71 грн.

Оскільки позивачем невірно визначений період нарахування пені, яке призвело до неправильного її розрахунку, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги в частині стягнення пені у розмірі 1155,41 грн є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Зазначені обставини залишились поза увагою місцевого господарського суду, що є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду про задоволення вимог в цій частині.

Щодо вимог про стягнення з відповідача відповідно до положень ст. 22 Цивільного кодексу України збитків у розмірі 58232,48 грн., у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором (реальні збитки), колегія суддів виходить з такого.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з положеннями ст. 224 Господарського кодексу України, які узгоджуються з положеннями ст. 623 Цивільного кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з вимогами статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин (зокрема, відшкодування заподіяних збитків) є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Також положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування збитків, а за частинами 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Приписи даної норми цивільного права передбачають деліктну відповідальність, тобто таку, що виникла не з зобов'язання по договору, а із завдання збитків. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність збитків; 2) протиправна поведінка заподіювача збитків; 3) причинний зв'язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина.

При цьому, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до п. 8.2.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у випадку прострочення сплати лізингових платежів до відповідача застосовуються санкції, зокрема, компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, гонорари юристам, судові та позасудові витрати.

Пунктом 12.10 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу визначено, що у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту позивач зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, зокрема, витрат на правову допомогу.

Підстави стягнення з відповідача збитків аргументовані Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ "Юридична фірма Вернер" задля отримання послуг з юридичного консультування, підготовці позовної заяви, представництва інтересів позивача в суді.

Разом з тим, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 ЦК України та статті 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судова колегія вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що, витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 ЦК України та статті 224 ГК України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Контрактом.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення господарського суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення збитків є законним та обґрунтованим, а вимога про стягнення збитків не відповідає вимогам статті 22 ЦК України та статті 225 ГК України та є безпідставною.

Крім того, до складу збитків позивач просить включити та стягнути з відповідача різницю між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу (упущеної вигоди) в сумі 52232,48 грн.

Пунктом 12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу встановлено, що у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2., а також якщо лізингодавець вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження лізингодавця, якщо інша адреса не вказана лізингодавцем, впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності лізингодавця, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат, та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Вказану різницю сторони спору у договорі визначили упущеною вигодою, яка має підтверджуватись оцінкою, здійсненою професійним оцінювачем майна, або у разі продажу майна - відповідними доказами (договором купівлі-продажу, за яким проданий обєкт лізингу).

Крім того, зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) лізингових платежів як частини відшкодування вартості предмету лізингу суперечить як умовам договору, так і законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу. Тому такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця.

Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.08.2014 у справі №910/18234/13.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до умов п.п. 3.4 та 6.1 додатку до договору № 00004254 від 23.01.2012, відповідач, сплачуючи лізингові платежі протягом 2013- частково січень 2015 років, здійснив часткове погашення вартості обєкта лізингу, однак у звязку з невиконанням своїх зобовязань у 2015 році повернув обєкт лізингу, а отже суми отриманих коштів лізингодавцем за обєкт лізингу (частина його вартості) є прибутком позивача.

З огляду на викладене, апелянтом (позивачем), як у суді першої, так і апеляційної інстанцій не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, отже, господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди), що виникли у зв'язку з припиненням договору в розмірі 58232,48 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Харківської області порушив вимоги матеріального права та неповно дослідив обставини справи, через що рішення місцевого господарського суду від 13 березня 2017 року у справі №922/53/17 слід скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 1155,41 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судовий збір, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України за подання позовної заяви покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 2 ст.103, п. 1 та п.4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізінг" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.03.17 у справі № 922/53/17 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 1155,41 грн. Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 13.03.17 у справі № 922/53/17 залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс В, ) заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00004254 від 23.01.2012 в розмірі 28362,12 грн.; пеню в розмірі 271,71 грн.; втрати від інфляції 9314,47; 3% річних у розмірі 1514,26 грн. та витрати по сплаті судового збору 591,93. В іншій частині позову відмовити."

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 24.07.17

Головуючий суддя Шутенко І.А.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.