РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017Справа №910/18005/16

За позовом Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький"

треті особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України

про визнання недійсним договору

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Пісковенко І.А. (представник за довіреністю);

від відповідача 1 - Таболін О.С. (представник за довіреністю);

від відповідача 2 - Василенко І.В. (представник за довіреністю);

Галан М.О. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 - Башаров В.Є. (представник за довіреністю);

від третьої особи 2 - Омельчук В.М. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кавицький" про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладення між відповідачами іпотечного договору від 13.05.2010, предметом іпотеки за яким були нежилі приміщення в будівлі, що віднесена до пам'ятки архітектури місцевого значення, відбулось без згоди відповідного органу охорони культурної спадщини та без надання охоронного договору, що свідчить про порушення вимог чинного законодавства та недійсність даного правочину. Крім того, відповідачами не було дотримано порядку визначення вартості предмета іпотеки, оскільки проведення оцінки пам'ятки культурної спадщини при передачі її у заставу є обов'язковим, згідно з Методикою грошової оцінки пам'яток, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.10.2016 порушено провадження у справі № 910/18005/16.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2017 даний позов залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі № 910/18005/16 ухвалу господарського суду міста Києва від 24.01.2017 скасовано, матеріали цієї справи повернуто до господарського суду міста Києва для подальшого розгляду.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 28.03.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/18005/16, у зв'язку з відпусткою судді Курдельчука І.Д.

Згідно повторного автоматизованого розподілу в господарському суді міста Києва справа № 910/18005/16 надійшла до судді Маринченка Я.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.03.2017 вказана справа призначена до розгляду в судовому засіданні.

Під час судового засідання представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Відповідач 1 проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, зокрема послався на те, що укладеним між відповідачами договором не здійснюється посягання на право власності, володіння чи користування об'єктом іпотеки, яким є пам'ятка архітектури місцевого значення. Крім того, положеннями чинного законодавства не передбачено покладення на відповідача 1 обов'язку з отримання дозволу органу охорони культурної спадщини та охоронного договору. Також, відповідач 1 надав заяву про застосування позовної давності.

На підставі викладеного відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечував.

Відповідач 2 у письмових поясненнях по справі просив врахувати вимоги ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", якою передбачено отримання дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, а також положення Методики грошової оцінки пам'яток.

У судовому засіданні представники відповідача 2 надали пояснення по справі, аналогічні викладеним у письмових поясненнях.

Третя особа 1, надавши письмові пояснення по справі, наголосила на тому, що укладенням спірного іпотечного договору не посягає на право власності, володіння чи користування предметом іпотеки. Поряд із цим, у випадку неналежного виконання відповідачем 2 забезпечених цим предметом зобов'язань перед відповідачем 1, у останнього виникне право на задоволення своїх вимог із урахуванням встановлених положеннями Закону України «Про охорону культурної спадщини» особливостей.

У судовому засіданні представник третьої особи 1 надав усні пояснення по справі, аналогічні викладеним письмово.

Третя особа 2 у своїх письмових поясненнях по справі зауважила, що зміст оспорюваного договору не суперечить положенням чинного законодавства, а на час його укладення спірна будівля ще не була внесена до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

У судовому засіданні представник третьої особи 2 надав усні пояснення по справі, що аналогічні викладеним письмово.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 159 від 27.01.1970 "Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії і мистецтва" та затвердження списків пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення" вирішено взяти під державну охорону пам'ятники археології, історії і мистецтва згідно додатків № 1, № 2 і № 3.

Додатком № 3 до рішення міськвиконкому до списку пам'ятників археології, історії і мистецтва місцевого значення віднесено, зокрема, меморіальний будинок, в якому в 1951 - 1960 жив І.С. Паторжинський, по вул. Заньковецької, 4.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 840 від 21.08.1975 "Про проведення паспортизації пам'ятників археології, історії і мистецтва в м. Києві" вирішено взяти на облік і під державну охорону пам'ятники та пам'ятні місця згідно додатку № 1, зокрема, меморіальний будинок, де у 1950 - 1970 жив терапевт, професор, заслужений діяч науки УРСР А.Л. Міхньов, вул. Хрещатик, 15.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 1804 від 22.11.1982 "Про затвердження переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення у м. Києві", згідно з додатком до якого увійшов, зокрема, за охоронним № 62 Пасаж, вул. Хрещатик, 15, 1914 року спорудження.

15.04.2004 між Головним управлінням культури, мистецтв та охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та товариством з обмеженою відповідальністю спільне виробничо-комерційне підприємство "Вечірній Київ" (користувач) укладено Охоронний договір № 891 на пам'ятку культурної спадщини за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4, відповідно до якого користувач прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.1970 № 159 і рішення Київського міськвиконкому від 21.08.1975 № 840) та архітектури (охор. № 62, рішення Київського міськвиконкому від 22.11.1982 № 1804 місцевого значення за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А; поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

13.05.2010 між ПАТ "Сведбанк" (іпотекодержатель) та ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавець), яке є правонаступником ТОВ СВКП "Вечірній Київ", укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим № 550, за умовами якого в забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень № 181), з № 1 по № 14 (групи приміщень № 181а (у літ. А) - магазин промислових товарів загальною площею 521,70 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 15/4.

Відповідно до п. 2.1 іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.04.2010 серія САС номер № 922257 на підставі наказу № 308-В від 12.04.2010, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі № д.14п-82 за реєстровим № 3121-п/1383-п. Право власності на предмет іпотеки підтверджується довідкою-характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 1467220 від 21.04.2010.

Положеннями п. 2.2 іпотечного договору сторони погодили, що загальна балансова вартість предмета іпотеки згідно довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 1467220 від 21.04.2010 становить 61880580,73 грн.

Договір згідно п. 16 набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Договором про внесення змін № 2 від 19.08.2011 до іпотечного договору внесено зміни до преамбули, п. 9.4, 10.3, абзацу 1 п. 11, а також доповнено іпотечний договір п. п. 22, 23, 24 у наступній редакції: п. 22. Будинок, приміщення якого є предметом іпотеки, перебуває на державному обліку як пам'ятка історії (рішення виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 27.01.70 № 159), архітектури та містобудування місцевого значення (охорон. № 62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 № 706/0/16-10); п. 23. Використання предмету іпотеку можливе виключно у відповідності до дозвільної та науково-проектної документації, погодженої за усталеним ладом; п. 24. У разі можливого переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, останній має попередньо повідомити про це Головне управління (згідно зі ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" відчуження можливе тільки за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини - Головного управління). При цьому Головне управління має право привілеєвої купівлі приміщень пам'ятки (ст. 20 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Договором про внесення змін № 3 від 24.07.2013 до іпотечного договору сторони виклали преамбулу в наступній редакції: "Сторона 1: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю "КАВИЦЬКИЙ" (іпотекодавець)", а також внесли зміни до п. п. 1, 9.4, 10.3, 11, 12.3.2 договору.

Договорами про внесення змін № 4 від 06.02.2014, № 5 від 13.04.2014 та № 6 від 01.08.2014 до іпотечного договору іпотекодавець підтвердив ознайомлення з умовами основного зобов'язання та додаткових договорів до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позови про визнанням правочинів недійсними, крім сторін за договором, можуть бути пред'явлені також будь-яким підприємством, установою, організацією, а також фізичною особою, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а тому обов'язком позивача відповідно до статті 33 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачем у справі.

В обґрунтування підстав недійсності іпотечного договору від 13.05.2010 позивач, як спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини у місті Києві, посилався, зокрема, на відсутність його згоди на укладення спірного правочину, обов'язковість надання якої передбачена ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Відповідно до частини восьмої ст. 319 ЦК (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

За змістом ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (тут і надалі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Отже, власник об'єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб'єктивне право на таке майно (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Судом встановлено, що відповідач, як власник нерухомого майна, що є пам'яткою архітектури місцевого значення, реалізував своє право на цей об'єкт шляхом передачі його в іпотеку у забезпечення основного зобов'язання (кредитних договорів), укладених між ПАТ «Сведбанк» та позичальниками.

За положеннями частини першої ст. 317 ЦК зміст права власності у суб'єктивному значенні охоплює правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного у Законі України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Натомість, при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення ст. 20 Закону України "Про охорону культурної спадщини", якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому, нереалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об'єкта культурної спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 № 3-449гс16.

Таким чином, відсутність дозволу позивача на укладення спірного іпотечного договору, враховуючи залишення предмета іпотеки - будівлі, що має статус пам'ятки архітектури місцевого значення, у володінні та користуванні відповідача 2, як власника, не може бути безумовною підставою для визнання такого договору недійсним.

Одночасно, п. 9.9 іпотечного договору в редакції Договору про внесення змін від 29.10.2010 № 1 сторони погодили, що іпотекодавець зобов'язувався в строк не більше ніж 7 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ "Сведбанк", Охоронний договір на використання предмета іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи, 22.02.2011 між Головним управлінням культури, мистецтв та охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ «Кавицький» (користувач) укладено Охоронний договір № 2578 на пам'ятку історії (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.70 № 159), архітектури та містобудування місцевого значення (охорон. № 62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 № 706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (технічна адреса будинку: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А; поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Термін дії даного Охоронного договору відповідно до п. 2 встановлено на період володіння приміщеннями пам'ятки.

За умовами п. 3 Охоронного договору у разі зміни в установленому порядку власника, новий власник зобов'язаний укласти з органом охорони новий охоронний договір.

Згідно із п. 5.2 Охоронного договору власник зобов'язувався здійснювати продаж, передачу у володіння, користування чи управління вказаної частини пам'ятки іншій юридичній чи фізичній особі тільки після письмової згоди органу охорони.

Листом від 10.03.2011 № 1225 Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило ТОВ «Кавицький» про те, що не заперечує проти передачі у іпотеку ПАТ "Сведбанк" нежитлових приміщень загальною площею 521,7 кв.м. (підвал - 55,9 кв.м; перший поверх - 328,3 кв.м.; другий поверх - 137,5 кв.м.) у будинку за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А за умови внесення у договір іпотеки наступних пунктів: будинок, приміщення якого передаються в іпотеку, перебуває на державному обліку як пам'ятка історії; використовувати вказані приміщення виключно у відповідності до дозвільної та науково-проектної документації; у разі можливого переходу права власності на приміщення пам'ятки культурної спадщини до ПАТ «Сведбанк» останній має попередньо повідомити про це Головне управління, яке має право привілеєвої купівлі приміщень пам'ятки. У випадку невнесення в договір застави вказаних умов погодження надання у заставу вказаних нежитлових приміщень пам'ятки культурної спадщини є недійсним.

Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних території надано позитивний експертний висновок щодо утримання та використання пам'ятки культурної спадщини (іпотека приміщень) № 1225 від 10.03.2011, а саме: приміщень загальною площею 521,7 кв.м. (підвал - 55,9 кв.м; перший поверх - 328,3 кв.м.; другий поверх - 137,5 кв.м.) у будинку за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується дотримання відповідачем 2 добровільно визначених сторонами умов іпотечного договору від 13.05.2010 щодо необхідності отримання відповідачем 2 дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку ПАТ "Сведбанк" й укладення Охоронного договору на використання предмету іпотеки.

Крім того, в умовах оспорюваного іпотечного договору закріплено також положення про необхідність повідомлення відповідного органу охорони культурної спадщини про можливий перехід права власності на будівлю пам'ятки архітектури місцевого значення, що узгоджується із приписами ст. 20 Закону України "Про охорону культурної спадщини". Водночас, докази такого переходу права власності від відповідача 2 до відповідача 1 наразі в матеріалах справи відсутні.

Щодо недотримання відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору в частині визначення вартості предмета іпотеки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про охорону культурної спадщини" кожна пам'ятка має майнову цінність, що обчислюється у грошовій одиниці України. Пам'ятки підлягають грошовій оцінці за нормативами і методиками, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Методика грошової оцінки пам'яток, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447 (далі - Методика), визначає процедури проведення грошової оцінки пам'яток археології, історії, монументального мистецтва, архітектури та містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних пам'яток національного та місцевого значення, занесених до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Згідно із п. п. 2 Методики вартість пам'ятки - це вартість, визначена в процесі проведення незалежної оцінки на певну дату з урахуванням історичної, архітектурної, художньої, наукової та іншої цінності.

Дія цієї Методики поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а саме: відчуження; передачі у володіння, користування, управління; передачі в оренду; переоцінки основних фондів для цілей бухгалтерського обліку; передачі в заставу; передачі до статутного фонду господарського товариства; страхування; інші випадки, передбачені законодавством (п. 3 Методики).

Таким чином, обов'язок здійснювати грошову оцінку пам'ятки покладено на орган охорони культурної спадини, який приймає рішення про віднесення певних об'єктів до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а не на власника майна.

До того ж, занесення спірної будівлі до Державного реєстру нерухомих пам'яток України відбулось на підставі наказу від 15.09.2010 № 706/0/16-10 (додаток 8) Міністерства культури і туризму України «Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам'яток та занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України», розміщеного у вільному доступі на офіційному сайті Міністерства культури України http://mincult.kmu.gov.ua.

Відтак, станом на момент занесення даної будівлі в реєстр остання вже перебувала в іпотеці на підставі спірного іпотечного договору від 13.05.2010, у зв'язку з чим підстави для застосування п. 3 Методики були відсутні, оскільки дія її положень поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до вказаного реєстру.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено як наявність його порушеного права та охоронюваного законом інтересу укладанням відповідачами спірного правочину, так і невідповідність даного правочину вимогам чинного законодавства, що свідчило би про наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Стосовно заяви відповідача 1 про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10).

З огляду на наведене вище, встановивши відсутність підстав для задоволення позову, заява відповідача 1 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 02.08.2017

Суддя Я.В. Маринченко