РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017Справа №910/8807/17

За позовомКорпорації «Енергоресурс-інвест»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон»
провизнання недійсними пунктів договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Дуб О.Р.
від відповідача:Коханчук Г.В.

Обставини справи:

Корпорація «Енергоресурс-інвест» (надалі - «Корпорація») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» (надалі - «Банк») про визнання недійсними пунктів договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення пунктів 1.3.4 та 8.11 договору про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 р., що укладений між позивачем та відповідачем, не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому є підстави для визнання їх недійсними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.06.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 19.06.2017 р.

В судовому засіданні 19.06.2017 р. судом оголошувалась перерва на 26.07.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, на виконання вимог ухвали суду надала відзив на позовну заяву, в задоволенні позовних вимог просила відмовити з огляду на те, що оскаржувані пункти договору жодним чином не створюють будь-яких зобов'язань для третіх осіб, а тому не суперечать приписам чинного законодавства України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.01.2014 р. між Банком та Корпорацією (позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ (надалі - «Договір»), відповідно до якого банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених цим договором; позичальник зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у п. 1.5. цього договору, своєчасно і в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором.

Згідно з п. 1.3 Договору в редакції договору про внесення змін та доповнень №5 від 27.08.2015 р. сторонами був погоджений розмір процентів за користування кредитом, зокрема:

- за користування кредитом, наданим в національній валюті: на період з 23.01.2015 р. по 31.03.2015 р. - 20,0% річних, на період з 01.04.2015 р. по 30.06.2015 р. - 22,0% річних, на період з 01.07.2015 р. - 24,0% річних (п. 1.3.1);

- за користування кредитом, наданим в доларах США - 11,0% річних (п. 1.3.2);

- у випадку не виконання або неналежного виконання позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 8.8., 8.9., 8.10. цього договору в строк, в них встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку: за користування кредитом, наданим в національній валюті: на період з 23.01.2015 р. по 31.03.2015 р. - 22,0% річних; на період з 01.07.2015 р. - 26,0% річних; за користування кредитом, наданим в доларах США - 13,0% річних (п. 1.3.3);

- у випадку не виконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п.п. 8.11 цього договору в строк в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку: за користування кредитом, наданим в національній валюті на період з 02.09.2015 р. - 26,0% річних; за користування кредитом, наданим в доларах США - 13,0% річних.

Відповідно до п. 8.11 Договору в редакції договору про внесення змін та доповнень №5 від 27.08.2015 р., позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 р. забезпечити укладання з Банком договорів застави корпоративних прав по Корпорації «Енергоресурс-інвест» з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) Корпорації «Енергоресурс-інвест».

Пунктом 12.3 Договору передбачено, що останній вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за договором.

Спір у справі виник у зв'язку із невідповідністю, на думку позивача, положень пунктів 1.3.4 та 8.11 Договору вимогам чинного законодавства.

Договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою для недійсності спірних пунктів Договору позивач вказує на те, що викладена в п. 8.11 Договору умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п. 1.3.4 Договору щодо встановлення розміру відсотків за користування кредитом є такими, що суперечать вимогам закону, оскільки позивач, підписуючи Договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів.

За змістом ст. 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір в частині оскаржуваних пунктів 1.3.4 та 8.11 підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ними всіх умов, які містяться в такому договорі.

Викладена у п. 8.11 Договору умова щодо забезпечення позичальником укладення договорів забезпечення за своїм змістом не створює зобов'язання для третіх осіб, оскільки виходячи зі змісту пункту 8.11 в цілому, позичальник самостійно взяв на себе обов'язок з укладання договорів забезпечення (із відповідними особами), тобто фактично гарантував укладання таких договорів, тоді-як укладання останніх об'єктивно пов'язано з відповідними ризиками правовідносин з контрагентами, як-от відмови останніх від укладання такого договору тощо.

Відтак, суб'єктивна оцінка позивачем імовірності (високої імовірності) погодження учасників позивача на укладення договорів забезпечення виконання ним зобов'язання за кредитним договором (договорів застави корпоративних прав) не може свідчити про виникнення у зв'язку з цим відповідних обов'язків у третіх осіб (учасників позивача).

Більш того, положення п. 1.3.4 Договору фактично містять відповідальність позичальника у разі непідтвердження ним здійснення укладання договорів забезпечення у вигляді застави корпоративних прав.

При цьому, дана умова впливає виключно на права та обов'язки позивача як сторони кредитного договору, оскільки змінює розмір процентної ставки за користування кредитом, проте будь-яких нових/додаткових обов'язків для третіх осіб, в тому числі засновників позивача, зокрема, у вигляді обов'язку зі сплати цих процентів, не створює.

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що п.п. 1.3.4 та 8.11 Договору є такими, що створюють обов'язки для учасників Корпорації, є необґрунтованими.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Суд відзначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання п.п. 1.3.4 та 8.11 Договору недійсними.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання оспорюваних пунктів Договору недійсними, підстави для задоволення позову із викладених у ньому підстав відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Корпорації «Енергоресурс-інвест» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.07.2017 р.

Суддя В.П. Босий