ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа № 914/579/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання: Фака С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Ружин-молоко», б/н від 31.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2650/17 від 08.06.2017 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 18 травня 2017 року

у справі № 914/579/17 (суддя Цікало А.І.),

порушеній за позовом

позивача: Дочірнього підприємства «Ружин-молоко», смт. Ружин, Ружинського району, Житомирської області,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія», м. Львів,

до відповідача-2: Приватного підприємства «Ілізіум ЛТД», м. Львів,

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06.03.2015 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД» та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: не прибув;

від відповідача-1: ОСОБА_2 (п/к на підставі довіреності б/н від 03.02.2017 р.);

від відповідача-2: не прибув;

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику розяснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником відповідача-1 подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового засідання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2017 року, справу № 914/579/17 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 року прийнято апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Ружин-молоко», б/н від 31.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2650/17 від 08.06.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 19.06.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені, що підтверджується оригіналами повідомлень про вручення поштового відправлення.

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. розгляд справи було відкладено на 19.07.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією (а. с. 102-107).

В судове засідання представник апелянта/позивача, повторно, не прибув, про причини не прибуття суд не повідомив, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, яке було отримано апелянтом (ДП «Ружин-молоко») 16.06.2017 р. за № 130 та наступною рекомендованою кореспонденцією.

У попередньому судовому засіданні директором Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» ОСОБА_3, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду подано телеграму (вх. № ЛАГС 01-14/84/17 від 19.06.2017 р.) про відкладення розгляду справи та призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, однак, з підстав зазначених в ухвалі суду від 19.06.2017 р. вищезазначене клопотання було задоволено частково, лише в частині відкладення розгляду справи, в частині призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції клопотання не було задоволено так, як апелянтом не було зазначено суд, в якому необхідно забезпечити проведення відеоконференцію.

Як вбачається з апеляційної скарги (а. с. 108-110) апелянт просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06.03.2015 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД», судові витрати покласти на відповідачів.

Від відповідача-1 представник в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу підтримав, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області - без змін.

Від відповідача-2 представник, повторно, не прибув, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 15.06.2017 р. (вх. № 01-04/4053/17 від 19.06.2017 р.), просить з підстав наведених у відзиві, рішення Господарського суду Львівської області залишити без змін.

Заслухавши доводи та усні пояснення сторін у справі, які прибули в судове засідання, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду скарги за відсутності представника апелянта/позивача та відповідача-2, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Ружин-молоко», б/н від 31.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2650/17 від 08.06.2017 р.) до розгляду та з підстав зазначених в ухвалі суду від 19.06.2017 р. розгляд справи було відкладено, про що сторони були належним чином повідомлені у порядку та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України (а. с. 102-103).

Однак, уповноважений представник апелянта/позивача та відповідача-2 в судові засідання, жодного разу, не прибули.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представників апелянта/позивача та відповідача-2 бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Абзацом першим пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950 р., ратифікованої Україною 17.07.1997 р. (набрала чинності для України 11.09.1997 р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст. 32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

За наведених обставин, враховуючи те, що апелянт/позивач та відповідач-2 був належним чином, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу без участі повноважного представника апелянта/позивача та відповідача-2 за наявними в матеріалах справи документами, так як у справі достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті, запобігаючи одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. клопотання директора Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» ОСОБА_3 вх. № ЛАГС 01-14/84/17 від 19.06.2017 р. про призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції задоволено не було, виходячи з наступного.

Як уже було вище зазначено, апелянтом/позивачем через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду було подано телеграму вх. № ЛАГС 01-14/84/17 від 19.06.2017 р. про відкладення розгляду справи та призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Відповідно до вимог ст. 74-1 ГПК України господарський суд за клопотанням сторони може постановити ухвалу про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обовязковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за пять днів до дня проведення такого судового засідання. Ухвала суду, прийнята за наслідками вирішення цього питання, оскарженню не підлягає.

В даному випадку, директором Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» ОСОБА_3 у зазначеній телеграмі вх. № ЛАГС 01-14/84/17 від 19.06.2017 р. про відкладення розгляду справи та призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, не було зазначено суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.

Враховуючи вищенаведене, проведення судового засідання по справі № 914/579/17 у режимі відеоконференції не є можливим, а тому клопотання директора Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» ОСОБА_3 вх. № ЛАГС 01-14/84/17 від 19.06.2017 р. про призначення наступного судового засідання в режимі відеоконференції не підлягає задоволенню.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/579/17 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представника апелянта/позивача та відповідача-2, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 травня 2017 року по справі № 914/579/17 (суддя Цікало А.І.) в задоволенні позову Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та до Приватного підприємства «Ілізіум ЛТД» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 06.03.2015 р. № 1/15 - відмовити повністю (абзац 1-ий резолютивної частини рішення) (а. с. 91, 92-96).

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, апелянт/позивач (Державне підприємство «Ружин-молоко») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 108-110) апелянт просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06.03.2015 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД», судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що місцевим господарським судом оскаржуване рішення у даній справі прийняте на підставі не повністю досліджених доказів з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, відтак на думку апелянта, зазначене рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню.

Так, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції відмовивши у задоволення клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції від 10.05.2017р., було позбавлено можливості останнього повноцінно захистити свої інтереси в процесі судового розгляду, що є порушенням норм процесуального права.

Також апелянт зазначає, що ухвала суду від 15.05.2017 p., станом на 31 травня 2017 року не надійшла на адресу апелянта/позивача, а в єдиному державному реєстрі судових рішень з'явилась лише 29 травня 2017 року, тобто позивач фактично не був належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання, що на думку апелянта свідчить про те, що судом першої інстанції фактично було позбавлено позивача можливості повноцінно захистити свої інтереси в процесі судового розгляду через неможливість скористатися всіма правами, а саме можливості брати участь у дослідженні доказів, наданих другою стороною спору, давати усні пояснення, наводити свої доводи з питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань інших учасників процесу.

Апелянта також не погоджується з тим, що судом першої інстанції розглядаючи клопотання про участь в режимі відеоконференції через Господарський суд Житомирської області, в ухвалі суду від 15.05.2017 р. було зазначено, що судове засідання на 18.05.2017 р. не можливо провести в режимі відеоконференції, оскільки у вказаному приміщенні 18.05.2017 р. в режимі відеоконференції будуть проводитись судові засідання по інших справах.

Щодо порушення місцевим господарським судом норм матеріального права апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що в рішенні судом зазначено, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги (цесії) від 06.03.2015 р. № 1/15, визнання недійсним якого є предметом даного спору, не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна зі сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта), а сама по собі відплатність договору уступки права вимоги не може розглядатися, як фінансування однією стороною іншої, що на думку скаржника є невірним визначенням укладеному між сторонами правочину.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що пунктом 2.1. спірного договору, сторони погодили, що за уступку права вимоги новий кредитор сплачує суму у розмірі 100000,00 грн., новий кредитор зобов'язується розрахуватися з первісним кредитором протягом п'яти банківських днів з моменту отримання письмової вимоги Первісного кредитора, перерахувати на розрахунковий рахунок первісного кредитора грошову суму, визначену у п.2.1. договору цесії, що на думку апелянта свідчить про те, що вказана умова спірного договору підтверджує про фактичне підписання між відповідачами сторонами договору факторингу. Таким чином, договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платності за відступлення права грошової вимоги, та мету отримання додаткового доходу.

Крім того, апелянт вважає, що місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки факту неповідомлення позивача/апелянта про укладання між відповідачами договору про відступлення права вимоги.,

Судом не було витребувано доказ про надсилання повідомлення, який з урахуванням предмета та підстав заявлених позовних вимог підлягає обов'язковому дослідженню під час розгляду спору у даній справі. Враховуючи, що на момент укладання договору цесії між ТОВ «Торговий Дім «Схід Меркурія» та ДП «Ружин-молоко» існувала взаємна заборгованість, та велися переговори, висувались претензії щодо її погашення, відтак, ТзОВ «Торговий Дім «Схід Меркурія» не мав права уступати право вимоги, тобто, договір про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06 березня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД», що на думку апелянта має характер удаваного (стаття 235 ЦК України), якщо не фіктивного.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в Господарському суді Львівської області, розглядається справа № 914/182/17 за позовом Приватного підприємства «Ілізіум ЛТД», до відповідача-1 Дочірнього підприємства «Ружин-молоко» та до відповідача-2 Приватного підприємства «Новатор Юкрейн», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія», про стягнення боргу по процентам по сплаті за товарним кредитом в розмірі 1447 600,00, згідно договору поставки №14/14 від 09.09.2014р. Право вимоги за вищевказаним договором поставки перейшло від ТОВ «Торговий дім «Схід Меркурія» до ПП «Ілізіум ЛТД», відповідно до договору №1/15 про відступлення права вимоги (цесії) від 06.03.2015 р., який був укладений між первісним і новим кредитором.

Ухвалою від 30.03.2017 року провадження у справі № 914/182/17 господарського суду Львівської області зупинено до набрання законної сили рішення господарського суду Львівської області у справі №914/579/17. ( ухвала додається). Ми вважаємо, що стягнення коштів в розмірі 1447 600,00 грн. за договором, який має характер удаваного та по суті є фіктивним, суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

На підставі наведеного в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18 травня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06.03.2015 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД».

Як вбачається з матеріалів даної справи, Державне підприємство «Ружин-молоко», 22.03.2017 року (вх. № 607 від 22.03.2017 р.) звернулося з позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія», м. Львів, до відповідача-2: Приватного підприємства «Ілізіум ЛТД», м. Львів, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) № 1/15 від 06.03.2015 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД» та стягнення судових витрат, який ухвалою суду від 23.30.2017 р. прийнято до розгляду та розгляд справи призначено на 25.04.2017 р.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем було подано письмові пояснення вх. № 14467/17 від 19.04.2017р. та клопотання вх. № 14468/17 від 19.04.2017р. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 20.04.2017 р. у задоволенні клопотання вх. № 14468/17 від 19.04.2017р. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було відмовлено, мотивуючи тим, що судове засідання на 25.04.2017 р. не можливо провести в режимі відеоконференції, оскільки у вказаному приміщенні 25.04.2017 р. в режимі відеоконференції будуть проводитись судові засідання по інших справах, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 74-1 ГПК України господарський суд за клопотанням сторони може постановити ухвалу про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в обовязковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за сім днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь.

Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом за наявності відповідного клопотання або за власною ініціативою не пізніш як за пять днів до дня проведення такого судового засідання. Ухвала суду, прийнята за наслідками вирішення цього питання, оскарженню не підлягає.

В даному випадку апелянтом/позивачем клопотання вх. № 14468/17 від 19.04.2017р. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції подано 19.04.2017 р. тобто за шість днів, та розглянуто місцевим господарським судом на наступний день після подання апелянтом такого клопотання, тобто 20.04.2017 р., відповідно до вищенаведеного колегія суддів зазначає, що доводи позивача апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, що місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права, у звязку з відмовою у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, чим порушено на думку апелянта його права та обовязки передбачені ст. 22 ГПК України колегія суддів вважає надуманою, та безпідставною, що спростовується вищенаведеним.

Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи апелянта/позивача щодо позбавлення останнього скористатись свої ми процесуальними права подати свої доводи та заперечення, які визначеними ст. 22 ГПК України суперечить самим доводам апелянта, оскільки останнім 19.04.2017 р. за вх. № 14467/17 було подано письмові пояснення з додатками (а. с. 25-40).

Також слід зазначити, що судом першої інстанції з метою повного та всестороннього дослідження усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, дотримання принципу змагальності та рівності сторін, ухвалою суду від 25.04.2017 р. розгляд справи було відкладено на 18.05.2017р.

В подальшому, позивачем повторно на адресу суду першої інстанції 10.05.2017р. за вх. № 16563/17 було подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак, ухвалою суду від 15.05.2017 р. у його задоволенні було відмовлено, мотивуючи тим, що судове засідання на 18.05.2017 р. не можливо провести в режимі відеоконференції, оскільки у вказаному приміщенні 18.05.2017 р. в режимі відеоконференції будуть проводитись судові засідання по інших справах, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з вищенаведених обставин.

Відповідно до вищенаведеного, колегія суддів вважає твердження апелянта в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, надуманим та такими, що не заслуговують на увагу суду, оскільки зазначені обставини спростовуються матеріалами даної справи.

Щодо суті позовних вимог та заперечень позивача/апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» (Постачальник за договором, Відповідач-1 у справі) та Дочірнім підприємством «Ружин-молоко» (Покупець за договором, Позивач у справі) було укладено Договір поставки № 14/14 (надалі - Договір).

Згідно п. 1.1 договору, в порядку та на умовах визначених договором, постачальник зобовязується поставляти і передавати у власність (повне господарське відання) по вільній відпускній ціні покупцю товар маргарин, жири, замінники молочних жирів (товар), а покупець зобовязується приймати цей товар та своєчасно оплачувати його. Ціна, кількість, асортимент, номенклатура та вартість товару вказуються у видаткових накладних на товар.

Згідно з п.2.1 даного Договору, Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві товар в термін до 3-ьох календарних днів з дня отримання відповідної заявки.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вищезазначеного договору Постачальником було здійснено Покупцю одну поставку продукції вартістю 480000,00 грн., вказана продукція прийнята Покупцем, що підтверджується видатковою накладною № 58 від 09 лютого 2015 року (а. с. 55).

Відповідно до п. 1.1., 4.1. Договору, Покупець зобов'язувався своєчасно і належним чином прийняти товар від Постачальника та оплатити його протягом 21 -го календарного дня з моменту прийняття товару. Моментом прийняття товару за Договором є дата прийняття товару, що вказується у відповідній видатковій накладній.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази оплати ДП «Ружин-молоко» вартості отриманого товару в сумі 480000,00 грн., докази протилежного в матеріалах спарив відсутні.

В подальшому, 06.03.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» (Первісний кредитор, Цедент за договором, відповідач-1 у справі) та Приватним підприємством «Ілізіум ЛТД» (Новий кредитор, Цесіонарій за договором, Відповідач-2 у справі) було укладено Договір про відступлення права вимоги (Цесії) №1/15 (надалі Договір цесії).

Згідно з п. 1 Договору цесії, первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з договором поставки № 14/14 від 09.09.2014р. (далі Основний договір) укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Дочірнім підприємством «Ружин-молоко» (далі Боржник), а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за Основним договором до Боржника.

Слід зазначити, що твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, що укладений між відповідачами спірний договір є по суті договором факторингу, колегія суддів вважає помилковим, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При цьому якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України).

Водночас щодо субєктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надано визначення фінансових послуг, юридичних осіб, які їх можуть надавати та порядок їх надання та ін.

Зясувавши правову природу спірного договору, встановивши, що сторони за цим договором не є фінансовими установами, які можуть надавати фінансові послуги у формі факторингу, саме у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», враховуючи субєктний склад сторін, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний у даній справі договір являє собою документ, який, за наявності дотримання сторонами п. 11.8 Договору № 3.11 від 16.08.2011 р., тобто при наявності попередньої письмової згоди боржника на його укладення, яка передбачена договором, створював би право уступки вимоги (цесії), але ніяк не уступки права вимоги під фінансування.

Цесія це сам факт заміни особи у зобовязанні, що виникає в силу укладення відповідного договору, що випливають із зобовязання. Так договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обовязок нового кредитора надати первісному кредиторові якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. Таким чином цесією є безпосередній правовий результат угоди про відступлення права вимоги. Отже відступлення права вимоги (цесія) це угода (угода) в результаті якої відбувається заміна особи на активній стороні зобовязання із збереженням всіх інших елементів зобовязального правовідносини. Цесія - це спадкоємність цесіонарія в праві цедента.

Отже, спірний договір не містить ознак факторингу, відповідно до приписів ст. 1077-1086 ЦК України.

Відповідно, до умов п. 1.2 спірного договору до Нового кредитора переходять усі права вимоги, в тому числі, право грошової вимоги щодо отримання та/або стягнення на свою користь суми основного боргу, штрафних санкцій, процентів за користування товарним кредитом, які належали (належать) Первісному кредитору в зобовязаннях, що виникли з Основного договору.

У випадку, якщо виконання зобовязання за Основним договором забезпечено в порядку глави 49 ЦК України до Нового кредитора переходить весь обсяг прав та обовязків, що існували у Первісного кредитора на підставі правочинів, укладених ним по забезпеченню виконання зобовязання за Основним договором (п. 1.3. договору цесії).

Згідно з пунктом 5.1 Договору цесії, даний договір набирає чинності, а вимоги вважаються переданими цедентом цесіонарію, з моменту підписання договору сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Слід зазначити, що умовами договору поставки № 14/14 від 09 вересня 2014 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Схід Меркурія» та Дочірнім підприємством «Ружин-молоко» не передбачено згоди Боржника на відступлення права вимоги Новому кредитору.

Крім того, в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду Львівської області від 31.05.2016 року по справі № 914/915/16 (яке набрало законної сили відповідно до постанови Львівського апеляційного господарського суду від 13.10.2016 р.), яким позовні вимоги ПП «Ілізіум ЛТД» задоволено та стягнуто з ДП «Ружин-молоко» на користь ПП «Ілізіум ЛТД» основний борг в розмірі 475000,00 грн., 158173,33 грн. інфляційних втрат, 13916,88 грн. 3% річних, 120871,38 грн. пені та 11517,73 грн. судового збору.

Крім того, згаданим вище рішенням, додатково стягнуто з поручителя ПП «Новатор Юкрейн» на користь ПП «Ілізіум ЛТД» основний борг в розмірі 5000,00 грн., 1666,67 грн. інфляційних втрат, 1666,66 грн. 3% річних, 1666,67 грн. пені та 151,70 грн. судового збору.

Варто звернути увагу на те, що боржник - ДП «Ружин- молоко» виконав в повному обсязі вищезазначене судове рішення від 31.05.2016 року та сплатив на користь ПП «Ілізіум ЛТД» основний борг в розмірі 475000,00 грн., 158173,33 грн. інфляційних втрат, 13916,88грн. 3% річних, 120871,38грн. пені та 11517,73 грн. судового збору, що підтверджується банківськими виписками за період з 04.10.2016 р. по 12.10.2016 р. (а. с. 74-75).

Вищенаведені обставини, апелянтом не заперечуються ні в апеляційній скарзі ні по тексту позовної заяви ні в письмових поясненнях до позовної заяви. Докази протилежного в матеріалах спарив відсутні.

Як вбачається із позовної заяви, ДП «Ружин-молоко» оспорює дійсність договору № 1/15 про відступлення права вимоги (цесії) від 06 березня 2015 року, який був укладений між ПП «Ілізіум ЛТД» (новий кредитор) та ТзОВ «Торговий дім «Схід Меркурія» (первісний кредитор), оскільки, на думку апелянта/позивача, такий договір насправді був договором факторингу, а відступлення права вимоги відбувалось із дисконтом та/або премією, однак, такі твердження апелянта колегією суддів по тексту постанови спростовані, оскільки між відповідачами у справі було укладено договір цесії, а не як зазначено апелянтом факторингу.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Згідно приписів ст. 513, 514 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Саме цими вище переліченими нормами права керувались ПП «Ілізіум ЛТД» та ТзОВ «Торговий дім «Схід Меркурія» укладаючи оспорюваний позивачем договір про відступлення права вимоги.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, в тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)», при цьому вказана норма права не містить жодних вказівок на платність чи безоплатність договору про відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги відбувається за правочином, в якому одна сторона передає належне їй право вимоги, а друга сторона приймає це право, при цьому сторони можуть визначити обов'язок оплати цього права.

Право вимоги це фактично товар, який можна купити, продати, подарувати, поміняти, передати в заставу, тощо. Чинне законодавство не передбачає, що такий товар може набуватись лише безоплатно.

Основний договір (договір поставки) не містив жодних заборон щодо переуступки права вимоги новому кредитору.

Таким чином, оспорюваний договір укладено у повній відповідності вимогам чинного законодавства.

Натомість, згідно приписів ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Право природа договору факторингу є іншою ніж відступлення права вимоги та полягає у «фінансуванні під відступлення права грошової вимоги», таке фінансування обов'язково здійснюються фактором за винагороду - плату, яка передбачається договором.

В такому договорі основним є «фінансування клієнта», вже після цього йде набуття права вимоги, як наслідок фінансування, далі сама основна відмінність - фінансування здійснюється за плату.

Відтак, зазначені апелянтом обставини, в оскаржуваному договорі відсутні.

З даного приводу чітко та зрозуміло висловився Вищий господарський суд України у своїй постанові від 20.03.2017 року у справі № 910/32809/15, зокрема вказав таке: «Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та передбачає, що відступлення права вимоги є лише наслідком та складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору відступлення права вимоги є отримання новим кредитором прибутку у вигляді відповідної плати первісного кредитора.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, ані з боржником, ані з новим кредитором, тобто по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. Водночас, за договором факторингу фактор може отримувати грошові кошти як від клієнта (у вигляді плати за отримане фінансування), так і від боржника (внаслідок виконання боржником грошової вимоги, право якої від ступлено), тобто вони розраховуються з фактором, як це передбачено статтею 1084 ЦК України».

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги (цесії) від 06.03.2015 р. № 1/15, визнання недійсним якого є предметом даного спору, не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна зі сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта). Сама по собі відплатність договору уступки права вимоги не може розглядатися, як фінансування однією стороною іншої.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, дослідивши матеріали даної справи та зясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення даного спору, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 18 травня 2017 року у справі № 914/579/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

19.07.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 25.07.2017 р.