ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 910/15010/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКовтонюк Л.В.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників сторін
від позивачаБезпалюка О.Л.,
від відповідачаТарадай К.В., Новик О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року
у справі№ 910/15010/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"
простягнення 13 427 259, 35 грн,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (ТОВ "Євро-Реконструкція", відповідач), у якому посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань за договором № 2171/15-ТЕ-41 від 10.12.2014 року купівлі-продажу природного газу, просило стягнути 13427259,35 грн, з яких: 10722989,67 грн - пені, 856906,35 грн - 3% річних та 1847363,34 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року у справі № 910/15010/16 (суддя Селівон А.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року (судді: Баранець О.М. (головуючий), Калатай Н.Ф., Сітайло Л.Г.), позов задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 5013139,31 грн пені, 477464,75 грн - 3% річних, 606047,05 грн - інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення ст. ст. 610, 614, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 року N 1730-VIII, просить скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Вищий господарський суд України, перевіривши в межах вимог касаційної скарги (оскарження рішення та постанови суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з відповідача 5013139,31 грн - пені, 477464,75 грн - 3% річних, 606047,05 грн - інфляційних втрат) фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити з таких підстав.

У справі про стягнення заборгованості за договором № 2171/15-ТЕ-41 від 10.12.2014 року купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), суди встановили, що за період січень 2015 року - травень 2015 року (включно) позивач здійснив передачу у власність відповідача імпортованого природного газу за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, на загальну суму 131174 614,78 грн.

Відповідач за поставлений природний газ в повному обсязі розрахувався:

1) 30469065,28 грн сплачені за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2016 року № 19 постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20;

2) 13562194,62 грн сплачені відповідно до договорів про організацію взаєморозрахунків:

3) 87 143 354,88 грн сплачені відповідачем самостійно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, за поставлений в січні, лютому та травні 2015 року газ відповідач розрахувався з порушенням строків, визначених у п. 6.1 договору (до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу), у зв'язку з чим у позивача виникло право на застосування до відповідача штрафних санкцій (пені), передбачених договором купівлі-продажу, а також нарахування інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому, розмір пені, 3% річних та інфляційних суд визначив на підстав наданого позивачем розрахунку (а.с. 6-9 т. 2), в якому виключені нарахування на суму заборгованості, що була погашена на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання та відповідно до договорів про організацію взаєморозрахунків.

Зважаючи на те, що 87143354,88 грн відповідач сплатив власними коштами, які не охоплюються договорами про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень, притому прострочив оплату газу, поставленого в січні 2015 року (з 15.02.2015 по 17.02.2015 року на суму 4244896,75 грн), в лютому 2015 року (з 15.03.2015 по 17.03.2015 року на суму 2938607,92 грн), в травні 2015 року (з 15.06.2015 року на суму 19203601,16 грн (21349832,10 грн - 214623094 грн за постановою КМУ № 20)), Вищий господарський суд України вважає, що висновки судів про часткове задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про невідповідність судового рішення викладеному в постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 року № 3-101гс14, від 09.09.2014 року № 3-102гс14, від 09.09.2014 року № 3-105гс14, від 16.09.2014 року № 3-111гс14, від 30.09.2014 року № 3-114гс14 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки, як вже зазначалось у цій постанові, розмір належних до стягнення сум визначений судами на підставі розрахунку, в якому нарахування здійснюються лише щодо простроченої суми, яка була сплачена відповідачем власними коштами.

При цьому, суд касаційної інстанції зауважує, що суди обох інстанцій одночасно зазначили як про "правомірність нарахування позивачем пені, процентів річних та втрат від інфляції на суми заборгованості, в т.ч. щодо яких змінено порядок і строк оплати, в період відсутності домовленостей щодо послідовності перерахування оплати за поставлений відповідачу природний газ, та можливість стягнення нарахувань, здійснених на змінену суму зобов'язання в розмірі 44031259,90 грн", так і про те, що "для застосування санкцій, передбачених п.п.7.2 п.7.2 спірного договору, та наслідків за порушення грошового зобов'язання у вигляді нарахування процентів річних та втрат від інфляції, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями та договорами про організацію взаєморозрахунків - щодо заборгованості в сумі 44031259,90 грн, яка була предметом вказаних правочинів". Отже, в цій частині висновки судів є суперечливими та взаємовиключними.

Вищий господарський суд України вважає висновок судів "про правомірність нарахування пені, процентів річних та втрат від інфляції на суми заборгованості, в т.ч. щодо яких змінено порядок і строк оплати, в період відсутності домовленостей щодо послідовності перерахування оплати за поставлений відповідачу природний газ, та можливість стягнення таких нарахувань" є помилковим, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду України, якщо розрахунок за природний газ відбувся у порядку та строки, що передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, і штрафні санкції, 3 % річних та інфляційні не нараховуються лише, якщо платежі здійснюються поза межами порядку і строків, визначених цим договором організацію взаєморозрахунків.

Разом з тим, незважаючи на цей помилковий висновок, суди обох інстанції правильно вирішили спір по суті, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на змінену суму зобов'язання в розмірі 44031259,90 грн нарахування не здійснювались, що й стало підставою для часткового задоволення позовних вимог. Отже, оскільки допущена помилка у застосуванні норм матеріального не вплинула на результат вирішення спору, судові рішення з цих підстав не можуть бути скасовані.

Щодо порушення судами норми ч. 3 ст. 7 Закону "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-VIII від 03.11.2016 року, якою визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, то такі доводи суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до вимог цього Закону сам факт сплати відповідачем заборгованості за спожитий природний газ не є безумовною та достатньою підставою для автоматичного списання нарахованих йому пені, інфляційних втрат, 3 % річних. Такому списанню обов'язково передує включення такого боржника за встановленою Законом процедурою до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (ст. 3 Закону).

З урахуванням викладеного, Вищий господарський суд України касаційну скаргу залишає без задоволення, а законні та обґрунтовані рішення - без змін.

Судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору за розгляд касаційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2017 року в частині задоволення позову щодо стягнення 5013139,31 грн пені, 477464,75 грн процентів річних, 606047,05 грн втрат від інфляції залишити без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
Суддя Ковтонюк Л.В.
Суддя Стратієнко Л.В.