ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.07.17р. Справа № 904/6615/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (м. Волноваха, Донецької області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" (м. Дніпро)

за участю у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки природного газу № 386(16) від 07.11.2016 у загальному розмірі 214 235 грн. 87 коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 24.07.2017)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 1 від 16.06.2017)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: ОСОБА_2 - головний юрисконсульт (довіреність № 007.1Др-160-0617

від 14.06.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АС" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки природного газу № 386(16) від 07.11.2016 у загальному розмірі 211 640 грн. 34 коп.

Ціна позову, на момент звернення з ним до суду, складалася з наступних сум:

- 197 874 грн. 93 коп. - основний борг;

- 8 760 грн. 62 коп. - пеня;

- 1 780 грн. 87 коп. - інфляційні втрати;

- 1 008 грн. 34 коп. - 3% річних;

- 2 215 грн. 58 коп. - витрати понесені позивачем у зв'язку із примусовим відключенням від системи газопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки природного газу № 386(16) від 07.11.2016 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем в березні 2017 року природного газу та, відповідно, наявністю боргу у сумі 197 874 грн. 93 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.1. договору та статті 231 Господарського кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 06.04.2017 по 06.06.2017 в сумі 8 760 грн. 62 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період за квітень 2017 року у сумі 1 780 грн. 87 коп. та 3% річних за період прострочення з 06.04.2017 по 06.06.2017 у сумі 1 008 грн. 34 коп. Також, у відповідності до пункту 7.5. договору позивач просить суд стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем у зв'язку із примусовим відключенням від системи газопостачання у сумі 2 215 грн. 58 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 03.07.2017; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (далі - третя особа).

Від позивача надійшла заява про забезпечення позову (вх.суду 35087/17 від 20.06.2017), в якій він просив суд накласти арешт на кошти у розмірі стягнення боргу за поставлений природний газ, пені, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 209 424 грн. 76 коп., витрати понесені позивачем у зв'язку із примусовим відключення від системи газопостачання в розмірі 2 215 грн. 58 коп. та судового збору у розмірі 3 174 грн. 60 коп., які обліковуються на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" № 579 та розрахунковому рахунку № 5500. Вказана заява обґрунтована систематичним порушенням відповідачем умов спірного договору, а також фактом недобросовісної поведінки ТОВ "Титан Плюс" у вигляді укладення нового договору поставки природного газу із новим постачальником газу - ТОВ "Енергетична нафтогазова компанія" в березні 2017 року, що є порушенням пункту 18 розділу ІІ Правил постачання природного газу, що затверджені постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015. Також, позивач зазначав, що згідно із відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань статутний фонд ТОВ "Титан Плюс" становить 20 500 грн., та вказана сума є значно меншою від суми заявлених позовних вимог. Також, у вказаному реєстрі міститься інформація про відкриті виконавчі провадження щодо ТОВ "Титан Плюс", а саме: від 21.04.2014 та від 14.06.2016. Крім того, на сайті Державної фіскальної служби України міститься розділ "Дізнайся більше про свого бізнес-партнера", який дозволяє з'ясувати про перебування контрагента на обліку в органах, а також наявність у нього податкового боргу. Так, станом на 31.05.2017 платник податків має податковий борг та відповідно до пункту 88.2. статті 88 Податкового кодексу України у органів державної податкової служби виникло право податкової застави на майно такого платника. Отже, позивач вважає, що невжиття заходів щодо накладення арешту на грошові суми, що належать ТОВ "Титан Плюс", може утруднити чи зробити неможливим виконанням рішення господарського суду, оскільки майно у вигляді грошової суми, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення суду.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 35394/17 від 21.06.2017), в якому він просив суд провести судове засідання 03.07.2017 в режимі відеоконференції.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 35635/17 від 22.06.2017), в яких вона зазначила, що ПАТ "Дніпропетровськгаз" виконало свої зобов'язання відповідно до договору, про що повідомило листом № Ор032-СЛ6919-0517 від 17.05.2017 ТОВ "АС" про припинення газопостачання ТОВ "Титан Плюс" станом на 15.05.2017. На підтвердження виконаних робіт підприємству надавались такі документи: акт про відключення підприємства, рахунок на оплату № 00015040 від 12.05.2017; акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 00013092 від 15.02.2017. Як вказує третя особа, між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" в особі Нікопольського управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" був укладений договір розподілу природного газу від 01.11.2016, та підписано заяву - приєднання № 09420WRQELBT116 від 01.11.2016, що у відповідності до пункту 4 розділу 1 Загальних положень Кодексу газорозподільних систем, затверджено постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494, є замовленням юридичної особи у оператора газорозподільної системи послуги з приєднання до газорозподільної системи та/або розподілу природного газу. При цьому, за вказаним договором у відповідача також нараховується заборгованість.

Ухвалою суду від 22.06.2017 у задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено, оскільки відповідно до роздруківки комп'ютерної програми ДП "Інформаційні судові системи" не вбачалося можливості проведення судового засідання 03.07.2017 об 11:40 год. в режимі відеоконференції у господарському суді Черкаської області.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 36494/17 від 29.06.2017), в яких він надав витребувану судом інформацію, та до яких долучив витребувані докази.

У судове засідання 03.07.2017 з'явилися представники позивача та третьої особи. Представник відповідача у судове засідання 03.07.2017 не з'явився, витребуваних судом документів не надав.

При цьому, судом було зауважено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про день, час та місце судового засідання.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 03.07.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 24.07.2017.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, а також для мирного врегулювання спору. Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 41161/17 від 24.07.2017), в якій він просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки природного газу № 386(16) від 07.11.2016 у загальному розмірі 214 235 грн. 87 коп., яка складається з наступних сум:

- 197 874 грн. 93 коп. - основний борг;

- 8 760 грн. 62 коп. - пеня;

- 4 376 грн. 40 коп. - інфляційні втрати;

- 1 008 грн. 34 коп. - 3% річних;

- 2 215 грн. 58 коп. - витрати понесені позивачем у зв'язку із примусовим відключенням від системи газопостачання.

Так, відповідно до пункту 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Згідно з частиною 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до положень пункту 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Дослідивши заяву позивача, судом визначено, що позивачем, фактично, збільшено заявлені до стягнення інфляційні втрати, у зв'язку із здійсненням розрахунку за більш тривалий період.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Зважаючи на те, що позивачем було дотримано порядок звернення із вказаною заявою до суду, крім того, позивач надав докази сплати судового збору за збільшену ціну позову, судом було прийнято вказану заяву до розгляду.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 214 235 грн. 87 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача надійшли додаткові письмові пояснення (вх.суду 41258/17 від 24.07.2017), в яких він навів пояснення з поставлених в ухвалі суду від 03.07.2017 питань.

У судове засідання 24.07.2017 з'явилися представники позивача та третьої особи.

Представник відповідача у судове засідання 24.07.2017 вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд зазначає слідуюче.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.06.2017, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49094, АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.52-54).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 13.06.2017 та від 03.07.2016 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Так, ухвала суду від 13.06.2017 була отримана відповідачем 30.06.2017, що підтверджується поштовим повідомленням № 276 (№ 154); ухвала суду від 03.07.2017 була отримана відповідачем 13.07.2017, що підтверджується поштовим повідомленням № 813 (№ 078) (а.с.121,124), отже, відповідач був обізнаний про розгляд даної справи судом, оприлюднення всіх ухвал суду у даній справі здійснювалося судом у встановлені законодавством строки (завчасно).

В той же час,будь-яких клопотань чи заперечень відповідач не подав.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, представник позивача заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, у судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом декількох місяців не погасив існуючу заборгованість, що в свою чергу, призводить до подальшого порушення прав позивача.

У судовому засіданні 24.07.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням заяви про їх збільшення, посилався на обставини наведені у позовній заяві.

Представник третьої особи виклав зміст своїх письмових пояснень, просив суд вирішити спір у відповідності до норм чинного законодавства.

Також, представник позивача просив суд задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на викладені у ній обставини.

Ухвалою суду від 24.07.2017 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 07.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АС" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" (далі - споживач, відповідач) було укладено договір поставки природного газу № 386(16) (далі - договір, а.с.17-20), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується забезпечувати поставку природного газу споживачу для його власних потреб (споживання), а споживач зобов'язується приймати природний газ та своєчасно оплачувати його вартість відповідно до умов договору (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору поставка природного газу здійснюються протягом періоду споживання у 2016-2017 роках, виходячи із нижчезазначеного помісячного обсягу та розподілу споживання: за всього за 2016 рік - 120,000 тис. куб.м.; всього за 2017 рік - 360,000 тис. куб. м. У вказаному пункті договору сторони передбачили планові обсяги постачання газу по місяцях.

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту підписання і діє в частині поставок газу до 31.12.2017, а в частині розрахунків - до повного їх закінчення.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 2.6. договору кількість газу, яка подається споживачеві, визначається по контрольно-вимірювальним приладам, атестованим в органах Держстандарту України, що встановлені у споживача, які повинні відповідати вимогам нормативних документів Держстандарту України і мати клас точності, зазначений у Правилах подачі та використання природного газу в народному господарстві України. При відсутності контрольно-вимірювальних приладів або неатестованості, невідповідності правилам при визнанні недійсності діаграм, кількість газу визначається по паспорту і потужності газовикористовуючого обладнання з розрахунку його цілодобової роботи. Перерахунок здійснюється з початку поточного місяця, в якому виявлена несправність.

У розділі 3 договору сторони визначили ціну природного газу, зокрема:

- ціна за спожитий природний газ у листопаді 2016 року за 1000 куб.м. спожитого природного газу, без урахування тарифів на його транспортування, становить 7 999 грн. 98 коп. з урахуванням ПДВ, у тому числі: ціна газу - 6 666 грн. 65 коп.; податок на додану вартість у розмірі 20% до ціни газу - 1 333 грн. 33 коп. (пункт 4.1. договору);

- постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем (пункт 4.2. договору).

В процесі виконання договору, сторони змінювали умови пункту 4.1. договору, шляхом укладення додаткових угод від 08.11.2016, від 24.11.2016, від 22.12.2016, від 24.01.2017 та від 27.02.2017 (а.с.21-25).

Зокрема, укладаючи додаткову угоду № 04 від 27.02.2017 до договору, сторони дійшли згоди внести такі зміни:

- ціна за спожитий природний газ з 01.03.2017 за 1 000 куб. м. газу, без урахування тарифів на його транспортування мережами операторів ГРМ/ГТС, становить 9 399 грн. 96 коп., у тому числі податок на додану вартість у розмірі 20% до ціни газу - 1 566 грн. 66 коп.

- додаткова угода набуває чинності з моменту укладання даної угоди і діє в частині пункту 1 з 01.03.2017 до 31.12.2017 та є невід'ємною частиною договору (а.с.25).

Відповідно до пунктів 3.2. та 3.2.1. договору передача обсягів газу від постачальника споживачеві у відповідному місяці оформлюється актом приймання-передачі газу, який стає невід'ємною частиною договору. Акт приймання-передачі газу за поточний місяць складається до 5 числа місяця, наступного за місяцем споживання у 2-х примірниках і служить підставою для визначення вартості обсягу фактично спожитого газу в місяці споживання та розрахунків сторін за договором.

На виконання умов договору позивачем у березні 2017 року було поставлено відповідачу природний газ в обсязі 41,689 тис.куб.м. на суму 391 874 грн. 93 коп., що підтверджується актом передачі-приймання природного газу від 31.03.2017 (а.с.26).

Вказаний акт підписаний позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу. Акт підписаний представником відповідача та скріплений відтиском його печатки.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку позивача за договором поставити природний газ відповідає обов'язок відповідача оплатити вартість газу і наданих послуг.

Так, у пункті 5.1. договору сторони визначили порядок оплати, а саме: оплата за газ здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів в гривнях на розрахунковий рахунок постачальника за спожитий природний газ на таких умовах:

- до 22 числа місяця, попереднього місяця поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; розмір оплати: 30% планового місячного обсягу поставки згідно пункту 2.1. договору;

- до 10 числа поточного місяцю поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; розмір оплати: 35% планового місячного обсягу поставки згідно пункту 2.1. договору;

- до 19 числа поточного місяцю поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; розмір оплати: 35% планового місячного обсягу поставки згідно пункту 2.1. договору;

- до 15 числа поточного місяця поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; розмір оплати: грошові кошти на додаткове замовлення обсягів поставки - перше коригування;

- до 25 числа поточного місяця поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника; розмір оплати: грошові кошти на додаткове замовлення обсягів поставки - друге коригування;

- до 05 числа наступного місяця поставки - вид оплати: перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у разі перебільшення газоспоживання сплаченого обсягу звітного місяця; розмір оплати: остаточний розрахунок за газ поставлений у попередньому місяці згідно реєстрів та актів реалізації газотранспортної організації.

В порушення умов договору, у встановлені в пункті 5.1. договору строки, відповідач спожитий в березні 2017 року природний газ у повному обсязі не оплатив. Вказане і є причиною спору.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначеного акту приймання-передачі природного газу вбачається, що він підписаний без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За нормами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спожитий у березні 2017 року природний газ відповідачем був оплачений лише частково - в сумі 197 874 грн. 93 коп. (а.с.139-151), внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 197 874 грн. 93 коп.

При цьому, в матеріалах справи наявний гарантійний лист ТОВ "Титан Плюс" № 05/05-01 від 05.05.2017, в якому відповідач гарантував, що при надходженні коштів за спожиту теплову енергію, негайно розрахується з позивачем та планував це зробити до 20.05.2017 (а.с.36).

Як вказує позивач, до сьогоднішнього часу сплати заборгованості за надані послуги згідно із договором поставки природного газу зі сторони відповідача не відбулося. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 197 874 грн. 93 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вказане, з огляду на положення пункту 5.1. договору, строк оплати спожитого в березні 2017 року природного газу на залишкову суму 197 874 грн. 93 коп. є таким, що настав 04.04.2017.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 197 874 грн. 93 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 197 874 грн. 93 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем були заявлені вимоги про стягнення 2 215 грн. 58 коп. витрат, понесених позивачем у зв'язку із примусовим відключенням від системи газопостачання.

З приводу вказаних вимог суд зазначає таке.

У розділі 6 договору сторони визначили права та обов'язки сторін, зокрема: споживач зобов'язаний здійснювати повні і своєчасні передплатні розрахунки за поставлений і спожитий газ; у разі наявності простроченої заборгованості не укладати договори з іншими постачальниками до повного розрахунку за газ, спожитий за договором (пункти 6.4.4. та 6.4.8. договору).

В свою чергу, постачальник має право ініціювати процедури припинення (обмеження) постачання природного газу споживачу згідно з умовами договору на постачання природного газу та відповідно до умов Правил постачання природного газу; надавати доручення газорозподільному підприємству щодо обмеження (припинення) постачання газу споживачеві відповідно до порядку, встановленого законодавством.

Відповідно до умов пункту 7.2. договору у випадку порушення термінів періодичності розрахунків за природний газ споживач зобов'язується відповідно до письмового повідомлення (припису про припинення газопостачання) від постачальника та в порядку, встановленому "Положенням про порядок пооб'єктного припинення газопостачання споживачам, крім населення, які не здійснюють плату за спожитий природний газ" самостійно припинити споживання природного газу шляхом відключення та пломбування вхідної засувної арматури газопроводу, що перебуває на балансі споживача, та попередити інших постачальників природного газу про припинення споживання ним природного газу.

Як вказує позивач, оскільки ТОВ "Титан Плюс" систематично порушувало умови договору щодо оплати за поставлений ТОВ "АС" природний газ, позивач звернувся до ПАТ "Дніпропетровськгаз", як оператора ГРМ, з вимогою (у формі доручення № 1 на відключення від газопостачання підприємства боржника за спожитий природний газ) відключити відповідача від системи газопостачання починаючи із 13.05.2017 (а.с.37).

Також, причиною такої вимоги стала недобросовісна поведінка ТОВ "Титан Плюс", яка полягала в укладенні нового договору поставки природного газу із новим постачальником газу в березні 2017 року, що є порушенням пункту 18 розділу ІІ Правил.

Так, ПАТ "Дніпропетровськгаз" листом № Ор032-СЛ6919-0517 від 17.05.2017 повідомило ТОВ "АС" про припинення газопостачання ТОВ "Титан Плюс" станом на 15.05.2017, у зв'язку з наявністю заборгованості за поставлений природний газ перед позивачем (а.с.38).

В матеріалах справи наявний договір на виконання робіт з припинення (обмеження) газопостачання № 32Dp6271-17 від 01.03.2017, укладений між ТОВ "АС" та ПАТ "Дніпропетровсьгаз", відповідно до розділу 4 якого - відключення від газопостачання підприємства боржника за спожитий природний газ є оплатною послугою (а.с.39-44).

Так, за відключення від газопостачання ТОВ "Титан Плюс", як боржника за спожитий природний газ позивачем було сплачено на користь ПАТ "Дніпропетровсьгаз" суму в розмірі 2 215 грн. 58 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 200 від 13.05.2017 (а.с.47).

В той же час, відповідно до умов пункту 7.5. договору вартість робіт сторонніх організацій з припинення або відновлення газопостачання стягується із споживача.

Суд відзначає, що матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на примусове відключення від системи газопостачання відповідача в сумі 2 215 грн. 58 коп.

В той же час, умови договору не містять умов щодо порядку та строків відшкодування (сплати) таких витрат відповідачем; отже, строк їх оплати сторонами не було визначено.

З цього приводу в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в пункті 1.7. зазначено: "Якщо в договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів звернення позивача до відповідача із вимогою оплатити витрати на примусове відключення від системи газопостачання в сумі 2 215 грн. 58 коп. матеріали справи не містять.

Крім того, ухвалою суду від 03.07.2017 судом витребовувалися у позивача докази звернення з вимогою до відповідача про відшкодування 2 215 грн. 58 коп. витрат на примусове відключення від системи газопостачання.

Однак, вказані вимоги позивачем виконані не були. Доказів звернення до відповідача із вимогою про сплату 2 215 грн. 58 коп. витрат на примусове відключення від системи газопостачання матеріали справи на час прийняття рішення не містять.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідача 2 215 грн. 58 коп. витрат на примусове відключення від системи газопостачання, оскільки строк їх оплати станом на день прийняття рішення не настав.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до пункту 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.1. договору, статті 549 Цивільного кодексу України та 231 Господарського кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 06.04.2017 по 06.06.2017 в сумі 8 760 грн. 62 коп.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, суд зазначає, що відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

При укладенні договору поставки природного газу № 386(16) від 07.11.2016 сторони не передбачили умов щодо розміру та бази нарахування пені, а посилання позивача у розрахунку (а.с.137) на розмір пені, що складає подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення - є безпідставними та такими, що не відповідає дійсності, оскільки умови вказаного договору не містять положень, які передбачають сплату пені, а також не містять умов, які встановлюють розмір, базу та порядок її нарахування, що не дозволяє суду визначити конкретний розмір пені, що погоджений сторонами та підлягає застосуванню судом у даному випадку.

Слід звернути увагу, що відповідно до вищенаведених положень постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013, стаття 231 Господарського кодексу України передбачає лише порядок формування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а не визначає конкретний розмір такої відповідальності.

Таким чином, оскільки сторони не погодили в договорі конкретний розмір пені, то нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України є неправомірним.

Отже, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення пені в сумі 8 760 грн. 62 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з квітня по травень 2017 року у сумі 4 376 грн. 40 коп. та 3% річних за період прострочення з 06.04.2017 по 06.06.2017 у сумі 1 008 грн. 34 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.138), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, наведений позивачем у заяві про збільшення розміру позовних вимог, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 4 376 грн. 40 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, але арифметично розрахунок проведено не вірно (здійснено неправильне заокруглення суми).

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За розрахунком суду 3% річних за період з 06.04.2017 по 06.06.2017 складають 1 008 грн. 35 коп.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних у розмірі 1 008 грн. 34 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не заявлено, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних.

Отже, вимоги позивача про стягнення 3% річних в розмірі 1 008 грн. 34 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, на покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан Плюс" (49094, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код 32998525) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АС" (85700, Донецька область, м.Волноваха, вулиця Шевцової, будинок 22-А; ідентифікаційний код 31915956) 197 874 грн. 93 коп. основного боргу, 4 376 грн. 40 коп. - інфляційних втрат, 1 008 грн. 34 коп. - 3% річних, 3 048 грн. 90 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3