РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017Справа №910/9841/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/9841/17

за позовом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги;

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві;

про стягнення 50 430,87 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Сорокопуд О.П., довіреність б/н від 14.01.2016р.;

від відповідача: Маляренко С.О., довіреність № 37-01 від 29.05.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги (надалі - позивач) з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві (надалі - відповідач) про стягнення 50 430,87 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час виконання договірних зобов'язань за договором № 39-М щодо відшкодування витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у закладах охорони здоров'я від 01.04.2013р., відповідач в порушення умов п.3.1.1 та 4.3 договору не доплатив кошти у розмірі 50 430,87 грн., що становить вартість всіх використаних медикаментів, витратних матеріалів та клініко-діагностичні обстеження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2017р. порушено провадження у справі № 910/9841/17 та призначено її розгляд на 20.07.2017р.

14.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву.

Присутній в судовому засіданні 20.07.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2007р. між позивачем (за угодою - виконавець) та Управлінням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві (правонаступником якого є відповідач, за угодою - замовник) було укладено Угоду №19/6, відповідно до п.1.1 якої визначено, що на виконання статті 21, 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язки, щодо забезпечення якісного медичного обслуговування потерпілих на виробництві з стаціонарних відділеннях лікарняно-профілактичного) закладу у відповідності з «Стандартами медичних технологій лікувально-діагностичного процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 30.03.1994 р. №41 «Про регламентацію ортопедично-травматологічної служби в Україні» та від 11.11.1994 р. №288 «Про регламентацію діяльності опікової служби в Україні» з фінансування за рахунок «Замовника» до основного фінансування з державного бюджету.

Пунктом 2.1.1 угоди визначено, що позивач своєчасно та якісно надає травмованим хворим внаслідок виробничої травми кваліфіковану медичну допомогу необхідного виду та обсягу у відділеннях стаціонару чи амбулаторно, а також забезпечує постраждалих на виробництві хворих необхідним обладнанням, засобами медичного спостереження, інструментарієм, медичними препаратами при лікуванні (обстеженні) у стаціонарних умовах.

В подальшому, 01.04.2013р. між позивачем (за договором - виконавець) та Управлінням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві (правонаступником якого є відповідач, за договором - замовник) було укладено договір № 39-М щодо відшкодування витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у закладах охорони здоров'я, предметом якого за умовами п.1.1 є відшкодування замовником витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до п.1.2 договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання щодо проведення цілеспрямованого лікування потерпілих від травм на виробництві та профзахворювань в стаціонарних відділеннях лікувально-профілактичного закладу, з обов'язковим дотриманням вимог чинних нормативно-правових актів, що регламентують діяльність лікувально-профілактичних закладів.

Умовами п.3.4.2 договору визначено право позивача отримувати відшкодування за надані послуги по проведенню лікування відповідно до умов договору.

Вартість лікування, наданого за цим договором потерпілим, встановлюється та узгоджується в кожному конкретному випадку на підставі Акту приймання-передачі (п.4.2 договору).

Відповідно до п.4.3 договору, відповідач відшкодовує вартість медичних послуг на підставі наданих позивачем рахунку та акту приймання-передачі на кожного потерпілого.

Згідно з п.3.1.1 договору, відповідач зобов'язаний відшкодовувати позивачу фактичні витрати, пов'язані з лікуванням потерпілого за прямими наслідками травми на виробництві або наслідками профзахворювання, за виключенням бюджетних асигнувань у разі їх використання при лікуванні.

Умовами п.4.4 договору визначено, що періодично, але не рідше одного разу на квартал проводиться звірка взаєморозрахунків за надання послуг за лікування з обов'язковим підписанням Акту звірки розрахунків між виконавцем та замовником.

Як зазначає позивач, зустрічною звіркою встановлено, що обсяг перерахованих Фондом коштів до Лікарні за період з 01.12.2012 по 01.09.2016 становив 3608131,85 грн., згідно наданих до зустрічної звірки актів звірки за лікування хворих, що отримали травму, пов'язану з виробництвом, позивачем та відповідачем встановлено, що станом на звітні дати заборгованість відповідача перед позивачем відсутня. При цьому, ревізією фактично понесених витрат при наданні допомоги хворим, що отримали травму, пов'язану з виробництвом, встановлено, що за період з 01.12.2012р. по 01.09.2016р. позивачем згідно рахунків-фактур надано медичних послуг на загальну суму 324 796,77 грн., а згідно актів виконаних робіт та медичних карток стаціонарного хворого фактична сума понесених витрат складає 375 227,64 грн.

Відтак, за період з 01.12.2012р. по 01.09.2016р. виявлено розбіжність між вартістю фактично понесених позивачем витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілих за прямими наслідками травми на виробництві або наслідками професійного захворювання, та виставлених до оплати і внаслідок чого позивачем покрито вартість використаних медикаментів, витратних матеріалів та клініко-діагностичні обстеження на загальну суму 50430,87 гривень

Позивач звертався до відповідача з листом вих. № 26-0514-14/48 від 04.01.2017р. з проханням доплатити кошти в сумі 50 430,87 грн., однак відповідач вказані кошти відмовився сплатити.

У зв'язку з чим, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд стягнути з відповідача 50 430,87 грн. витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

04.01.2017р. Державною аудиторською службою України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за період з 01.12.2012р. по 01.09.2016р., якою встановлено, що в порушення вимог ст. 526, ст. 629 Цивільного кодексу України, п.3 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», п. 5 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», п.п.2.15, 2.16 Положення № 88, за період з 01.12.2012р. по 01.09.2016р виявлено розбіжність між вартістю фактично понесених позивачем витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілих за прямими наслідками травми на виробництві або наслідками професійного захворювання та виставлених до оплати, внаслідок чого, позивачем покрито вартість використаних медикаментів, витратних матеріалів та клініко-діагностичні обстеження на загальну суму 50 430,87 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо відшкодування витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілого, у розмірі 50 430,87 грн.

Умовами п.3.3.6 договору передбачено обов'язок позивача за результатами проведеного лікування, після його закінчення, протягом 10 робочих днів, надавати відповідачу рахунок та акти приймання-передачі на кожного потерпілого.

03.04.2013р. між сторонами було підписано додаткову угоду № 1/39-М до договору, якою сторони виклали п.3.3.6 договору в наступній редакції:

« 3.3.6. За результатами проведеного лікування, після його закінчення, надавати замовнику рахунок та акти приймання-передачі на кожного потерпілого».

За умовами п.3.3.7 договору, позивач несе повну відповідальність за відповідність витрат згідно з виставленим рахунком та актом приймання-передачі, фактичними витратами, пов'язаними з лікуванням потерпілих.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що протягом періоду з 01.12.2012р. по 01.09.2016р. відповідач здійснював оплату вартості лікування потерпілих належним чином та у повному обсязі, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти звірки за лікування хворих, що отримали травму на виробництві, підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача згідно з актами виконаних робіт, копії яких також містяться в матеріалах справи.

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Фонд соціального страхування України зобов'язаний укладати угоди з лікувально-профілактичними закладами та окремими лікарями на обслуговування потерпілих на виробництві, а також угоди із санаторно-курортними закладами для обслуговування застрахованих осіб, що направляються безпосередньо із стаціонару лікувального закладу до реабілітаційних відділень.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд не може розцінювати припис про усунення порушень № 26-05-14-14/48 від 04.01.2017р. належними та допустимими доказами факту недоплати відповідачем витрат на лікування у розмірі 50 430,87 грн., оскільки між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, які встановлюють умови та порядок відшкодування витрат на лікування.

Крім того, за умовами п. 3.3.7 договору, позивач несе повну відповідальність за відповідність витрат згідно з виставленим рахунком та актом приймання-передачі, фактичними витратами, пов'язаними з лікуванням потерпілих.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, уклавши вказаний договір, позивач та відповідач реалізували своє право на вільний вступ у договірні відносини, вибір контрагента, визначення умов договору та встановлення його змісту.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, договір № 39-М від 01.04.2013р. сторонами виконано повністю, послуги за період з 01.12.2012р. по 01.09.2016р. надані та оплачені, жодних претензій та зауважень зі сторони замовника виконавцю заявлено не було. Надані відповідачу рахунки оплачені останнім у повному обсязі.

Таким чином, в силу положень пункту 3.3.7 спірного договору, відповідальність за відповідність витрат згідно з виставленим рахунком та актом приймання-передачі, фактичними витратами, пов'язаними з лікуванням потерпілих, покладається саме на позивача. Тобто, недоплата витрат на лікування у розмірі 50 430,87 грн., встановлена Державною аудиторською службою України у приписі про усунення порушень № 26-05-14-14/48 від 04.01.2017р. є відповідальністю самого позивача.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підтверджують належними і допустимими доказами, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 25.07.2017р.

Суддя А.І. Привалов