КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2017 р. Справа№ 5002-5/3242-2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Суліма В.В.

Іоннікової І.А.

за участі представників:

Прокурор: Фоменко Ю.С. - посв. № 046428

від позивача: Кагуровський В.В. - представник

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: не з'явився

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Рубіж» на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.03.2013 року по справі № 5002-5/3242-2011 (суддя - Тітков С.Я.)

за позовом Заступника прокурора м. Ялти в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до:

1) Виконавчого комітету Ялтинської міської ради

2) Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»

2) Приватного підприємства «Рубіж»

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Федерації професійних спілок України

2) ОСОБА_3

3) ОСОБА_4

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та рішення, а також визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.02.2014 відкладено розгляд справи № 5002-5/3242- 2011 (№ 5002-10/3242-2011) за позовом заступника прокурора міста Ялта в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до виконавчого комітету Ялтинської міської ради, приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та Приватного підприємства «Рубіж» про визнання недійсним рішення, договору купівлі-продажу, визнання права власності.

Зі змісту ували від 06.02.2014 вбачається, що рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.03.2013 позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради № 12 (15) від 24.01.2003 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна кустового інформаційно-обчислювального центру дочірнього підприємства Ялтакурорт» за Закритим акціонерним товариством «Укрпрофоздоровниця» по вул. К.Маркса № 24 в м. Ялта. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 0104055/2003/9 від 03.03.2003, укладений між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» і Приватним підприємством «Рубіж».

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Приватне підприємство «Рубіж» звернулося до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати зазначене рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ялтинської міської ради № 12 (15) від 24.01.2003 і визнання недійсним договору купівлі-продажу № 0104055/2003/9 від 03.03.2003 та прийняти нове рішення про відмову у позові в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з'ясування обставин справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення.

Однак, розгляд вищевказаної справи так і не відбувся у зв'язку з анексією Російською Федерацією півострову Крим.

20.01.2017 до канцелярії Господарського суду міста Києва від Першого заступника прокурора Автономної Республіки Крим надійшла заява № 05-16вих-17 від 12.01.2017 р. про відновлення втраченої справи № 5002-5/3242-2011 для продовження розгляду апеляційної скарги ПП «Рубіж» на рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.03.2013 р. Київським апеляційним господарським судом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.02.2017 у справі № 5002-5/3242-2011 заяву Першого заступника прокурора Автономної Республіки Крим про відновлення матеріалів втраченої справи № 5002-5/3242-2011 задоволено, відновлено втрачену справу № 5002-5/3242-2011 в частині необхідній для її розгляду по суті та матеріали справи передано до Київського апеляційного господарського суду в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для продовження розгляду апеляційної скарги приватного підприємства «Рубіж» на рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.03.2013 року ухвалене за результатами розгляду позову заступника прокурора міста Ялти.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.04.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.04.2017 у зв'язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/1705/17 від 26.04.2017 для розгляду справи № 5002-5/3242-2011 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Суліма В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 справу прийнято до провадження у вищезазначеному складі колегії суддів та призначено до розгляду на 07.06.2017.

26.04.2017 від відповідача-2 надійшли письмові пояснення, в яких зазначено про необхідність відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 розгляд справи відкладено на 27.06.2017.

У судове засідання 27.06.2017 представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши думку представників прокуратури та позивача, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представників відповідачів та третіх осіб.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, заслухавши пояснення представників позивача та прокурора, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

24.01.2003 на підставі матеріалів, наданих Ялтинським бюро технічної інвентаризації, виконавчий комітет міської ради встановив, що об'єкти нерухомого майна КІВЦ ДП «Ялтакурорт» по вул. К.Маркса № 24 в м. Ялта належать Закритому акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

На підставі викладеного висновку Ялтинського бюро технічної інвентаризації виконавчий комітет міської ради вирішив оформити право власності на нежитлові приміщення адміністративної будівлі літери «Б» загальною площею 316,5 кв.м. і адміністративну будівлю літери «Г» загальною площею 187, 2 кв.м, кустового інформаційно-обчислювального центру дочірнього підприємства «Ялтакурорт» по вул. К.Маркса № 24 в м. Ялта за Закритим акціонерним товариством очікувально-оздоровчого закладу профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та видати свідоцтво про право власність, провести правову реєстрацію.

03.03.2003 зазначене в рішенні Ялтинського міського виконкому нерухоме майно було продано Приватному підприємству «Рубіж», яке 28.03.2003 перепродало його громадянину ОСОБА_3, а та, в свою чергу, 16.12.2010 продала це майно громадянину ОСОБА_4, який на підставі свідоцтва про право власність від 07.11.2011 р. на даний час є власником спірного майна.

Враховуючи викладені обставини, прокурор звернувся з позовом про визнання рішення Ялтинського міського виконкому № 12 (15) від 24.01.2003 і договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 03.03.2003 недійсними, визнати право власності на спірне майно за державою в особі Фонду державного майна України.

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на те, що спірне майно є державною власністю, а не власністю Публічного акціонерного товариства лікувально- оздоровчого закладу профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Тому рішення Ялтинського міського виконкому від 24.01.2003 № 12 (15) і договір купівлі-продажу від 03.03.2003 є недійсними.

Фонд державного майна України підтримав доводи прокурора.

Заперечуючи проти вимог прокурора представники відповідачів і третьої особи посилаються на те, що ПАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» є законним власником спірного майна і могло ним розпоряджатися за своїм розсудом.

Дослідивши матеріали справи та доводи апелянта, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що право власності на об'єкти нерухомого майна виникають з підстав, передбачених законом. Ці підстави поділяються на первісні та похідні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Ялтинського міського виконкому про оформлення права власності мотивоване висновком Ялтинського БТІ, однак, чинним законодавством не передбачено, що документи технічної інвентаризації об'єктів нерухомості (інвентарна справа БТІ) і висновок інженера Комунального підприємства «Ялтинське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_5, з яким погодився начальник цього підприємства ОСОБА_6 можуть бути підставою для виникнення права власності, у зв'язку з чим рішення № 12(15) від 24.01.2003 є незаконним та необґрунтованим.

У пункті 1.2 договору купівлі-продажу спірних об'єктів нерухомості №0104055/2003/9 від 03.03.2003 р. зазначено, що об'єкт належить ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» відповідно до Акту прийому-передачі від 24.01.1992 р.

Акт прийому-передачі від 24.01.1992, який був в 2 томі справи, при відновленні матеріалів справи відновити не вдалось, однак представники сторін його наявності та посилань на нього, здійснених судом першої інстанції, не оспорюють, а тому колегія суддів вважає за можливе прийняти до розгляду посилання на вказаний акт, яке міститься в оскаржуваному рішенні.

Так, відповідно до акту прийому-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 24.01.1992 р. і додаток до нього на 165 аркушах (том II, аркуш справи 127 втрачених матеріалів справи), в переліку майна Ялтинського об'єднання санаторно-курортних закладів профспілок під п. 30 значиться Кустовой обчислювальний центр.

Проте, це не той об'єкт, право власності на який оформлено рішенням Ялтинського міського виконкому 24.01.2003 р. за № 12 (15).

Відповідно до додатку до акту прийому-передачі від 24.01.1992 р. АТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» передано кустовой обчислювальний центр без зазначення адреси. Рік організації (створення) - 1973 (том II, аркуші справи 128 втрачених матеріалів справи).

В додатку до договору від 18.11.1990 р., між ВКП профспілок СРСР і Федерацією незалежних профспілок України, який містить себе перелік об'єктів профспілкового майна, закріплених за Федерацією незалежних профспілок України на праві власності під № 305, цей кустовой обчислювальний центр також значиться. При цьому зазначено його адресу: м. Ялта, вул. Кирова, 2. Рік введення його до експлуатації - 1973.

Однак, рішенням Ялтинського міського виконкому 24.01.2003 р. № 12 (15) право власності оформлено не на майно кустового обчислювального центру за адресою: м. Ялта, вул. Кирова, 2, введеного до експлуатації в 1973 р., а на 2 поєднаних адміністративних будівлі кустового обчислювального центру, які знаходяться по вул. К.Маркса, 24. При цьому, одна будівля побудована в 1947-1948 роках (літера «Б»), а інша-до 1917 р. (літера «Г»).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне майно за Федерацією незалежних профспілок України не закріплялося у власність АТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» не передавалося і власником цього майна воно не являється.

XIX з'їзд профспілок СРСР 27.10.1990 р. прийняв постанову «Про власність профспілок СРСР», в якому зазначено, що профспілкові об'єкти є єдиною власністю профспілок СРСР.

Зміст цієї постанови відповідає правовому статусу профспілкової власності в СРСР, закріпленого в Конституції СРСР, Конституції УСРС, Основам законодавства Союзу PCP і союзних республік о праці, в Статуті професійних союзів СРСР, затвердженого XVIII з'їздом профспілок СРСР, КЗОТ УРСР та в інших нормативних актах Союзу PCP та Української PCP.

Власність профспілкових організацій СРСР не являлась державною власністю, але була близько до неї у зв'язку з високою мірою обобществления власності.

Суб'єктом права власності профспілок є вся профспілкова система СРСР в цілому, а майно профспілок було єдиним фондом профспілкової власності.

Профспілкові організації, у тому числі і юридичні особи, володіли, користувалися та розпоряджалися профспілковою власністю, що знаходилися на їх балансі, на праві оперативного управління згідно статутних завдань (спеціальна правоздатність). Правочини, укладені з порушенням спеціальної правоздатності профспілкової організації є недійсними. На нерухоме майно профспілкових організації не могло бути звернено стягнення, тобто, це майно було виведено з цивільного (господарського) обороту.

Передача майна від однієї профспілкової організації іншій в межах системи профспілок СРСР проводилася безоплатно. Власник при цьому не змінювався.

Майно профспілкових організацій є неділимим фондом: вибуття організації його членів не мала наслідком повернення членських внесків або іншого майна.

18.11.1990 за результатами загальної Конференція профспілок СРСР в особі її голови ОСОБА_9 і Федерації незалежних профспілок України в особі її голови ОСОБА_7 підписано договір про закріплення прав з володіння, користування та розпорядження на праві власності майна згідно додатку.

Правовий аналіз даного договору дозволяє зробити висновок про те, що мало місце відчуження частини нерухомого майна, яке було частиною неподільного фонду профспілок СРСР, на користь Федерації незалежних профспілок України, так як в даному випадку мало місце зміна власника.

При цьому, відчуження носило безоплатний характер. Однак, безоплатне відчуження майна є даруванням.

Положеннями ЦК УРСР, в редакції чинній станом на 18.11.1990 передбачено, що як договір дарування, так і будь-який договір щодо відчуження нерухомості повинен бути нотаріально засвідчений. Наслідком недотримання нотаріального засвідчення такого договору дарування є його недійсність.

В силу зазначених обставин договір від 18.11.1990 р. між Загальною конфедерацією профспілок СРСР та Федерацією незалежних профспілок України є нікчемним, який не породжує правових наслідків і не потребує визнання його недійсним в судовому порядку. У будь-якому разі спірне майно по вул. К. Маркса, 24, у м. Ялті станом на 24.01.2003 р. залишається майном колишніх профспілок СРСР.

Нормативним актом, яким Україна як суверенна держава заявила про своє право на майно профспілок СРСР, є постанова Верховної Ради України від 10.04.1992 р. № 2268 - XII «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України».

У ньому в якості органу управління цим майном тимчасово визначений Фонд державного майна України.

Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» майно профспілок СРСР тимчасово до законодавчого визначення суб'єктів права власності оголошено загальнодержавною власністю і перебуває в управлінні Фонду державного майна України.

Таким чином, Фонд державного майна України є належним позивачем за позовами, пов'язаних зі зміною форми власності і відчуженням майна профспілкових організацій колишнього СРСР, у тому числі і спірного майна по цій справі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент змісту правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України (п.1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Згідно п.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Змістом права власності є право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, (ст. 317 ЦКУ).

Відчуження майна особою, яка не є власником відчужуваного майна, суперечить актам цивільного законодавства, що регулює право власності та правочини з нею, зокрема, ст.658 ЦК України.

За таких обставин, як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, договір купівлі-продажу № 014055/2003/9 від 03.03.2003 р. є недійсним.

Вимоги прокурора про визнання права власності на спірне майно, що є предметом договору купівлі-продажу № 014055/2003/9 від 03.03.2003, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Такий спосіб захисту порушеного права власності як визнання цього права за власником регулюються ст. 392 ЦК України.

Цей спосіб захисту використовується особою, яка володіє майном, щодо особи, яка цим майном не володіє, але яке оспорює або не визнає право власності у власника спірного майна.

Об'єкти спірного нерухомого майна по вул. К. Маркса, 24, м. Ялта не знаходяться у володінні Фонду державного майна України.

Вони знаходяться у володінні та користуванні гр. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 07.11.2011 р. (том III, аркуші справи 11), яке він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2010 р. у гр. ОСОБА_3, дійсність яких не оскаржена у встановленому законом порядку.

Належним способом захисту порушеного права держави на це майно є позов про витребування майна від добросовісного набувача.

В даному випадку позов про визнання права власності є неналежним способом захисту порушеного права.

Оскільки прокурором обраний як неналежний спосіб захисту порушеного права, він задоволенню не підлягає.

Щодо посилань відповідача-2 на пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що правильним є посилання на те, що строк позовної давності має обраховуватись не з того періоду, коли про порушення прав та охоронюваних законом інтересів дізнався прокурор, а з того моменту, коли про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів дізнався позивач, а саме Фонд державного майна України.

Однак, колегія суддів відхиляє доводи відповідача-2 що позивач знав про порушення свого права ще з 1992 року, оскільки рішення та договір які є предметом спору виникли лише у 2003 році, а відповідно вони не могли порушувати права позивача ні у 1992 році, ні у 1997 році.

Крім того, заявником не доведено, що про факт порушення позивач дізнався в результаті виконання угоди про взаємодію від 04.07.2006 чи в результаті дії наказу від 11.06.2007.

Наведені обставини дають підставу вважати, що позивачу не було відомо про обставини порушення його прав та охоронюваних законом інтересів до прокурорської перевірки 2011 року, проведеної за дорученням Прокуратури Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим строк позовної давності пропущено з поважних причин, а порушено право підлягає захисту.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга Приватного підприємства «Рубіж» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Рубіж» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 05.03.2013 року по справі № 5002-5/3242-2011 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 5002-5/3242-2011 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді В.В. Сулім

І.А. Іоннікова