ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа № 904/8503/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представника
відповідача 1ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуФізичної особи - підприємця ОСОБА_5
нарішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року
у справі№ 904/8503/16 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_6
до1. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, 2. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7
простягнення 75246,58 грн,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 (надалі - ОСОБА_6, позивач) звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив стягнути на підставі ст. ст. 536, 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 (надалі - ОСОБА_5, відповідач-1) 45000,00 грн - безпідставно отримані кошти, 147,95 грн - 3% річних та з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 (надалі - ОСОБА_7, відповідач-2), 30000,00 грн - безпідставно отримані кошти, 98,63 грн - 3% річних за користування коштами за період з 16.08.2016 року по 25.09.2016 року, посилаючись на те, що відповідачі утратили правові підстави для отримання орендної плати у розмірі 75000,00 грн, сплаченої позивачем наперед за оренду майна, оскільки договір оренди № 2016-54/3 від 11.04.2016 року був достроково розірваний шляхом укладення сторонами додаткової угоди № 1 від 14.08.2016 року, а орендне майно повернуто орендодавцям.

Відповідач-2 просив відмовити у позові посилаючись на те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, а відповідно до ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Також відповідач-2 зазначив, що за умовами договору орендар був зобов'язаний сплачувати не лише орендну плату, а й вартість спожитих комунальних послуг. Станом на 15.08.2016 року (повернення приміщення власникам) заборгованість за спожиті комунальні послуги та електроенергію склала 84375,33 грн, яка була погашена за рахунок сплаченої позивачем попередньої оплати на підставі ст. 601 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року у справі № 904/8503/16 (суддя Загинайко Т.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського АГС від 21.02.2017 року (колегія суддів: головуючий-суддя Коваль Л.А., судді: Парусніков Ю.Б., Чередко А.Є.) позов задоволено частково. Стягнуто на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів з відповідача-1 у розмірі 45000,00 грн та з відповідача-2 у розмірі 30000,00 грн. У стягненні 3% річних у розмірі 246,58 грн та відшкодуванні адвокатських витрат відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач-1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій положень ст.ст. 1, 21, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) та ст. 601 ЦК України, просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника відповідача 1, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 11.04.2016 року між ФОП - ОСОБА_5, ФОП - ОСОБА_7, як орендодавцями, та ФОП - ОСОБА_6, як орендарем, було укладено договір оренди № 2016-54/3, відповідно до якого орендодавці зобов'язались передати, а орендар прийняти у тимчасове платне користування до 31.03.2019 року Магазин непродовольчих товарів (нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею складає 122,7 кв.м.), сплачувати орендну плату на умовах, визначених цим договором (п. 1.1.) та оплачувати або відшкодовувати витрати на оплату комунальних платежів (п. 4.3.1.); після підписання акту прийому-передачі сплатити орендну плату за два останні місяці строку оренди у сумі 100000,00 грн (п. 4.3.3.).

Суди встановили, що за умов договору сторони визначили порядок здійснення нарахування розміру та сплати орендної плати та інших платежі: орендар не пізніше 25-го числа кожного місяцям за наступний місяць оренди сплачує орендну плату (п. 4.2.1.), і окремо не пізніше 10-го числа кожного місяця за попередній місяць оренди, плату за комунальні послуги (п. 4.3.1.); кошти сплачуються орендарем за пропорцією: 60% орендної плати - на рахунок орендодавця-1, 40% - орендодавця-2 (п. 4.2.1.); у разі не отримання з будь-яких підстав рахунку для оплати за орендну плату орендар зобов'язаний самостійно розрахувати та сплатити орендну плату відповідно до умов п. 4.2.1. договору (п. 4.3.2.); факт здійснення розрахунків за користування приміщенням підтверджується відповідним актом (-ами) (складеними орендодавцем за формою, узгодженою з орендарем), підписаним(ми) сторонами до кінця поточного місяця (п. 4.5.).

На виконання умов сторони підписали акт послуги з оренди приміщення на загальну суму 109677,42 грн, у тому числі: 1) відповідачем-1 на суму 65806,45 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі - прийняття робіт (надання послуг): за травень 2016 року від 31.05.2016 року № 9-00000037 на суму 5806,45 грн (а.с. 53); за червень 2016 року від 30.06.2016 року № 9-00000036 на суму 30000,00 грн (а.с. 55); за липень 2016 року від 31.07.2016 року № 9-00000042 на суму 30000,00 грн (а.с. 57); 2) відповідачем-2 на суму 43870,97 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами здачі прийняття робіт (надання послуг): за травень 2016 року від 31.05.2016 року № 4-00000608 на суму 3870,97 грн (а.с. 54); за червень 2016р. від 30.06.2016 року № 4-00000607 на суму 20000,00 грн (а.с. 56); за липень 2016р. від 31.07.2016 року № 4-00000640 на суму 20000,00 грн (а.с. 58).

Позивач сплатив орендну плату в сумі 209677,42 грн, у тому числі: 1) на користь відповідача-1 у сумі - 125806,45 грн: 30000,00 грн - згідно з квитанцією від 11.04.2016 року № 10733.8769 (а.с. 24); 30000,00 грн - згідно з квитанцією від 26.04.2016 року № 7314.7950 (а.с. 24); 35806,45 грн - згідно з квитанцією від 25.05.2016 року № 8473.7950 (а.с. 25); 3000,00 грн - згідно з квитанцією від 29.06.2016 року (а.с. 25); 2) на користь відповідача-2 у сумі - 83870,97 грн: 20000,00 грн - згідно з квитанцією від 11.04.2016 року № 10710.8769 (а.с. 24); 20000,00 грн - згідно з квитанцією від 26.04.2016 року № 7290.7950 (а.с. 24); 23870,97 грн. - згідно з квитанцією від 25.05.2016 року № 8462.7950 (а.с. 25); 20000,00 грн - згідно з квитанцією від 29.06.2016 року № 7241.9088 (а.с. 25).

14.08.2016 року сторони підписали додаткову угоду № 1, в якій дійшли згоди з 15.08.2016 року достроково розірвати договір.

Відповідно до п.п. 3.4., 3.5. договору після закінчення або дострокового припинення дії договору, орендар повертає орендодавцеві приміщення за актом приймання-передачі приміщення (п. 3.4.), зобов'язання сторін в частині взаємних розрахунків мають бути виконані не пізніше дати підписання акта прийому-передачі № 2, якщо сторонами не обумовлені інші строки.

15.08.2016 року позивач за актом приймання-передачі № 2 повернув приміщення орендодавцям. За півмісяця оренди в серпні 2016 року орендна плата становить 25000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і стягуючи з відповідачів 75000,00 грн (100000 грн авансу за два останні місяці за вирахуванням 25000 грн орендної плати за 14 календарних дні серпня 2016 року), місцевий господарський суд виходив з того, що після припинення договору оренди та повернення майна орендодавцям, правова підстава набуття коштів, що були сплачені позивачем наперед за останні два місяці, відпала, а тому відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, яка передбачає, що особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, відповідачі зобов'язані повернути ці кошти позивачу.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення цих коштів, але не як безпідставно утримані кошти відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, а як "аванс", повернення якого передбачено п. 3.5 договору.

Доводи відповідача - 2 про зарахування цих коштів в рахунок заборгованості за комунальні послуги суд першої інстанції відхилив, оскільки (дослівно) "комунальні платежі сплачуються окремо, і умовами договору оренди не передбачена можливість такого зарахування". Суд апеляційної інстанції погодився з висновком про відсутність підстав для здійснення зарахування спірної суми в рахунок погашення заборгованості позивача за комунальні послуги та електроенергію, але з інших мотивів. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що ч. 2 ст. 601 ЦК України передбачає, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін, проте "в матеріалах справи відсутні жодні докази звернення відповідачів до позивача з відповідною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог".

З висновками судів про неможливість здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог погодитись не можна, оскільки їх дійшли суди, неправильно застосувавши вимоги матеріального права, які регулюють правовідносини сторін, а також належним чином не з'ясувавши обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 601, 602 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

4 1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Аналогічні положення закріплені у ч.ч. 3, 5 ст. 203 Господарського кодексу України.

Зі змісту цих норм матеріального права вбачається, що зарахуванням зустрічних однорідних вимог можливе за наявності таких умов: зобов'язання є зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); є однорідними (щодо речей одного роду); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав, відтак висновок суду про неможливість зарахування комунальних платежів та орендної плати є помилковим. Висновок суду щодо того, що договором не передбачена така можливість, суперечать ч. 2 ст. 601, ч. 5 ст. 602 ЦК України, які передбачають, що заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, і випадки, коли зарахування не допускається мають бути прямо встановлені договором або законом.

Висновок суду апеляційної інстанції про відсутність в матеріалах справи заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог ґрунтується на неправильному застосуванні ч. 2 ст. 601 ЦК України, якою не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про зарахування. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного, зробленого стороною при вирішенні спору в суді.

Суди зазначених вимог закону не врахували, належним чином не з'ясували та не дали оцінки доводам відповідача - 2 про наявність у позивача заборгованості за комунальні послуги, що була погашена за рахунок коштів, сплачених позивачем наперед як орендна плата за договором. Хоча, для правильного вирішення справи судам перш за все необхідно було встановити, чи існує у позивача заборгованість за комунальні послуги та в якому розмірі, тобто, встановити наявність у позивача зустрічного зобов'язання перед відповідачами, і в залежності від встановленого зробити висновок про можливість зарахування зустрічних вимог сторін.

Однак, установлення цих обставин не віднесено до повноважень Вищого господарського суду України, що позбавляє його можливості ухвалити нове рішення у справі. Таким чином, оскільки суд не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, що є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, ухвалені у справі судові рішення судів апеляційної та першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих коштів у розмірі 75000,00 грн підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно з п. 3 ст. 1119, ч. 1 ст. 11110 ГПК України. Судові рішення в частині відмови у стягненні 3% річних та вартості адвокатських послуг сторони не оскаржують, тому, виходячи з принципу диспозитивності судового процесу, не є предметом касаційного перегляду в цій справі.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм ст. ст. 1, 21, 28 ГПК України з огляду на порушення провадження у справі за позовом фізичної особи- підприємця, який втратив цей статус, Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 ГПК України, якщо має місце вибуття фізичної особи зі спірних правовідносин, оскільки настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Водночас, як на момент порушення провадження у справі (27.09.2016 року), так і на момент ухвалення рішення у справі (13.12.2016 року) ОСОБА_6 був зареєстрований як фізична особа - підприємець, а отже цей спір підвідомчий господарським судам. Обставини внесення запису про припинення підприємницької діяльності позивача з 28.09.2016 року по 09.11.2016 року у цьому випадку не впливають на підвідомчість спору господарським судам.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 року у справі № 904/8503/16 скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідачів безпідставно отриманих коштів у розмірі 75000 грн, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяКарабань В.Я.
СуддяСтратієнко Л.В.