ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2017 року Справа № 915/926/16

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Долгової А.О.,

від ПП "ААС": Дяченко К.С. - дов. б/н від 26.09.2016;

від ТОВ фірми "База відпочинку "Автомобіліст": Водопяна О.М. - дов б/н від 08.06.2017;

від III особи - ДП "Очаківського лісомисливського господарства": представник не з'явився,

від III особи - Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства "ААС" (57453, Миколаївська обл., Березанський р-н, с.Коблеве, Алея Фестивальна, 4А),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "База відпочинку "Автомобіліст" (57453, Миколаївська обл., Березанський р-н, с.Коблеве, пр.Курортний, 38, 43),

Третя особа без самостійних позовних вимог на стороні позивача: Державне підприємство "Очаківське лісомисливське господарство" (юридична адреса: 57555, Миколаївська обл., Очаківський р-н, с.Василівка, вул.Лісна, 6; поштова адреса: 57508, Миколаївська обл., м.Очаків, вул.Лоцманська (Леніна), 10),

Третя особа без самостійних позовних вимог на стороні відповідача: Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області (57453, Миколаївська обл., Березанський р-н, с.Коблеве, вул.Одеська, 4),

про: заборону юридичній особі проводити дії, пов'язані з веденням господарської діяльності та зобов'язання привести лісову ділянку у початковий стан, -

в с т а н о в и в:

Приватне підприємство "ААС" звернулось до суду з позовом в якому просить:

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "База відпочинку "Автомобіліст" проводити дії, пов'язані з веденням господарської діяльності щодо надання рекреаційних (пляжних) послуг на лісовій ділянці, яка знаходиться в довгостроковому тимчасовому користуванні приватного підприємства "ААС" за договором №64 від 21.04.2008, укладеного між державним підприємством "Очаківське ЛМГ" і приватним підприємством " ААС".

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю фірму "База відпочинку "Автомобіліст" привести лісову ділянку, яка знаходиться в довгостроковому тимчасовому користуванні приватного підприємства "ААС" за договором №64 від 21.04.2008, в стан, в якому вона знаходилась до початку здійснення на неї господарської діяльності з боку Товариства з обмеженою відповідальністю фірму "База відпочинку "Автомобіліст", а саме - демонтувати встановлені тіньові навіси, лежаки, батут, барну стійку і вирівняти верхній шар піску на частині лісової ділянки, яка розташована між парканом товариства з обмеженою відповідальністю фірми "База відпочинку "Автомобіліст" і узрізом води Чорного моря.

В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач, ігноруючи норми законодавства України, що стосуються права користуватися лісовими ділянками та здійснення на них господарської діяльності, безпідставно захопив частину (біля 0,47га) лісової ділянки, яка знаходиться в довгостроковому тимчасовому користуванні ПП "ААС", а саме частину, яка розташована між парканом ТОВ "База відпочинку "Автомобіліст", та узрізом води Чорного моря, встановив на ній тіньові навіси, лежаки, батут, барну стійку, тобто проводить на ній господарську діяльність, шляхом надання пляжних послуг відпочиваючим за відповідну плату, тоді як право на здійснення господарської діяльності на лісовій ділянці належить ПП "ААС"; відповідач встановив таксу за користування вказаним обладнанням, тобто веде господарську діяльність на частині лісової ділянки, надаючи пляжні послуги, хоча право на це належить ПП "ААС".

Відповідач у відзивах на позов, посилаючись на норми ст.ст.1, 6, 19, 20, 33 Лісового кодексу України, ст.ст.12, 92 Земельного кодексу України, ст.133 Господарського кодексу України, ст.ст.47, 88, 98 Водного кодексу України, ст.ст.215, 220, 228, 235 Цивільного кодексу України, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав:

- позивач звернувся до суду за захистом неналежного йому права;

- факти порушення прав позивача не доведено, оскільки ПП «ААС» хибно ототожнює поняття користування «лісовою ділянкою» та поняття користування «земельною ділянкою». Факт захоплення лісової ділянки не відповідає дійсності, до неї мають доступ невизначене коло осіб, відсутній паркан;

- позивач як на підставу своїх вимог посилається на умови удаваної угоди;

- відповідач правомірно використовує земельну ділянку для забезпечення рекреаційних потреб невизначеного кола осіб. Встановлення та використання тіньових навісів було відкрите, та відповідало задоволенню рекреаційних потреб громадян.

- позивачем обрано неналежний спосіб захисту;

- відповідач вказує, що спірна територія є пляжем та, відповідно, об'єктом благоустрою, порядок використання якого визначено, зокрема, приписами Закону України "Про благоустрій населених пунктів" та ст. 88 Водного кодексу України.

- щодо вимог про демонтування встановлених тіньових навісів та лежаків, то зазначене обладнання відноситься до елементів благоустрою території у вигляді малих архітектурних форм (п.9 ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» ч.1 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівних умов») та є обов'язковими елементами облаштування пляжної території.

Під час нового розгляду справи, представники сторін підтримали доводи, викладені у позові та запереченнях проти позову.

ІІІ особа без самостійних вимог на стороні позивача - Державне підприємство "Очаківське лісомисливське господарство", у судові засідання не з'являлось; під час нового розгляду справи письмових пояснень не надавало.

ІІІ особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Коблівська сільська рада Березанського району просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись, по-перше, на рішення № 2 Миколаївсьої обласної ради від 23.09.2011, яким розширено межі населенного пункту с.Коблеве та відповідно курортна зона увійшла у межу населенного пункту; по-друге, третя особа вважає, що позивач створює перепони правам громадян з водокористування, має намір встановити контроль за пляжем, що призведе до порушення прав громадян на водокористування.

Ухвалою суду від 21.06.2017 розгляд справи було продовжено на 15 днів.

У судовому засіданні 14.07.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне.

Відповідно до акта на право користування землею від 15.11.1964 та наказу Миколаївського обласного виробничого лісогосподарського об'єднання "Миколаївліс" №11 від 1989 року ДП "Очаківське ЛМГ " є правонаступником майна та права користування землями державної власності Березанського лісництва на території Коблевської сільської ради Березанського району Миколаївської області (т.1 а.с.168-171).

21.04.2008 за розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації №157-р ПП "ААС" надано лісову ділянку площею 8,75га у довгострокове тимчасове користування за рахунок земель лісового фонду, яка знаходиться у державній власності в постійному користуванні ДП "Очаківське ЛМГ" в урочищі "Коблеве" кв.35 вид.23, кв.36 вид.17, кв.37 вид.13, кв.38 вид.23, кв.39 вид.18 Березанського лісництва. Вказана лісова ділянка площею 8,75га надана для рекреаційних цілей з метою надання пляжних послуг строком на 49 років (т.1 а.с.17).

21.04.2008 на виконання розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) від 21.04.2008 №157-р між позивачем та ДП «Очаківське ЛМГ» укладено Договір №64 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою (надалі - Договір №64) (т.1 а.с.11-13).

Відповідно до п.1.1 Договору №64 постійний лісокористувач, згідно з розпорядженням Миколаївської ОДА від 21.04.2008 №157-р передає, а тимчасовий лісокористувач приймає лісову ділянку площею 8,75га у довгострокове тимчасове платне користування лісами за рахунок земель лісогосподарського призначення, що знаходяться у кварталі кв.35, вид.23, кв.36, вид.17, кв.37, вид.13, кв.38, вид.23, кв.39, вид.18, Березанського лісництва постійного користувача (урочище Коблеве).

Умовами пунктів 1.2, 3.1 Договору №64 лісова ділянка передається тимчасовому лісокористувачу для рекреаційних цілей (надання пляжних послуг) строком на 49 років. Після закінчення цього строку тимчасовий лісокористувач має переважне право укладення з ним договору на новий строк і зобов'язаний для реалізації цього права письмово повідомити постійного користувача не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору про намір продовжити його дію. Користування лісовою ділянкою є платним.

Відповідно до п. 1.4 Договору використання корисних властивостей лісової ділянки для рекреаційних цілей здійснюється з урахуванням вимог щодо збереження лісового середовища з додержанням правил планування і санітарних норм.

Передача лісової ділянки тимчасовому лісокористувачу здійснюється після підписання сторонами договору та його реєстрації в Миколаївському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, шляхом складання і підписання акта приймання-передачі лісової ділянки та встановлення меж лісової ділянки в натурі (п.2.1. Договору).

Розділом 4 договору сторони встановили, що тимчасовий користувач має право: здійснювати господарську діяльність з організації зони відпочинку на лісовій ділянці; за погодженням з постійним лісокористувачем зводити тимчасові будівлі та споруди, необхідні для ведення вищезазначеної господарської діяльності: туалети, душові кабінки, кабінки для перевдягань, тіньові навіси, малі архітектурні споруди, майданчики для проведення культурно-масових заходів (спортивні ігри, танці, інше); дитячі водяні гірки; отримувати доходи від господарської діяльності на лісовій ділянці; проводити озеленення території лісової ділянки деревинними та чагарниковими породами за згодою постійного користувача (пункти 4.1. - 4.1.4. Договору).

На виконання умов договору 22.04.2008 сторони підписали акт прийому-передачі лісової ділянки площею 8,75 га із земель лісогосподарського призначення (т.1 а.с.18).

Укладений Договір №64 зареєстровано у Миколаївському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів на право довгострокового тимчасового користування лісами здійснено запис №2 від 22.04.2008.

В подальшому сторони укладали Додаткові угоди до договору №64 від 21.04.2008: від 29.04.2015, від 05.06.2015 та від 21.03.2016 (т.1 а.с.19-21).

09.04.2009 рішенням №41 Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області надано згоду ПП "ААС" на будівництво малих архітектурних форм в зоні відпочинку "Коблево" Березанського району Миколаївської області (т.1 а.с.42).

Листом від 12.03.2010 №147 ДП "Очаківське ЛМГ" погодило ПП "ААС" будівництво тимчасових будівель та споруд згідно наданої схеми генерального плану розвитку пляжної території (т.1 а.с.43).

25.10.2012 Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області прийнято рішення №22, яким відповідно до пунктів 21, 26 частини першої ст.43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", протоколу спільного засідання постійних комісій від 23.10.2011, вирішено затвердити перспективний генеральний план розвитку прибережної зони с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (т.1 а.с.44-51).

12.05.2016 представниками ДП "Очаківське ЛМГ", т.в.о. лісничого Березанського лісництва, Березанської РДА, Коблівської сільської ради, ПП "ААС" складено акт "Про визначення на місцевості меж земельної ділянки, на якій розташована лісова ділянка, яка надана в користування ПП "ААС" для надання рекреаційних (пляжних послуг)" (т.1 а.с.38).

З акта вбачається, що лісова ділянка, яка надана в користування ПП "ААС" за договором №64, розташована між парканами баз відпочинку та узрізом води Чорного моря вздовж узбережжя на відповідній відстані від парканів. За результатами визначення на місцевості межі земельної ділянки виготовлена схема розташування ділянки.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що ТОВ "База відпочинку "Автомобіліст" самовільно захопило частину (біля 0,47га) лісової ділянки, яка надана в користування позивачу, влаштувавши на ній малі архітектурні форми, та веде на вказаній ділянці господарську діяльність, надаючи пляжні послуги.

05.07.2016 постійною комісією Березанської районної ради з питань регіонального розвитку зон відпочинку та туризму, екології, охорони навколишнього середовища, використання природних ресурсів надано Рекомендації №1 "Про пропозиції щодо санітарного стану та упорядкування умов торгівлі у зоні відпочинку Коблеве". Пунктами 5, 6 вирішено: звернутись до правоохоронних органів щодо самовільного захвату території пляжу і її забудови біля бази відпочинку "Перлина", "Міленіум", "Автомобіліст". ПП "ААС" рекомендовано посилити роботу щодо очищення пляжу від сміття та встановлення додаткових урн (т.1 а.с.52).

18.07.2016 у присутності директора ПП "ААС", депутата Березанської сільської ради, начальника відділу Держгеокадастру в Березанському районі Миколаївської області, головного лісничого ДП "Очаківське ЛМГ" складено та підписано акт перевірки несанкціонованого використання лісової ділянки, наданої в користування ПП "ААС", іншими суб'єктами господарювання, яким при перевірці використання лісової ділянки, наданої ПП "ААС" згідно договору від 21.04.2008 №64, зафіксовано, що на ділянці біля бази відпочинку "Автомобіліст" без дозволу ПП "ААС" та ДП "Очаківське ЛМГ" встановлені тіньові навіси, лежаки, батут, барна стійка (додані схема ділянки та фотографії) (т.1 а.с.53).

Вказані обставини стали підставою для звернення ПП "ААС" до господарського суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до п. "б" ч.1 ст.58 ЗК України та п.2 ст.4 ВК України до земель водного фонду відносяться, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Частинами 1, 3 ст.60 ЗК України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (ст.ст.1, 88, 90 ВК України, ст.ст.60, 62 ЗК України).

Право на землі водного фонду, встановлене ст.59 ЗК України, передбачає можливість передачі юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування земельних ділянок прибережних захисних смуг із земель водного фонду на умовах оренди (ч.4 ст.59 цього Кодексу). При цьому за положень ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №434 від 05.11.2004 передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» (надалі - Постанова №486), з урахуванням конкретної ситуації.

Статтею 88 ВК України встановлено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Із системного аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, передбачених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови №486, тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правового режиму захисної смуги.

Отже, наведене свідчить про те, що фактичні розміри межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги.

Слід також зазначити, що згідно ст.88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту, тому приписи ст.88 ВК України розповсюджуються також і на лісові ділянки, які є предметом Договору №64.

Відповідно до ст.88 ВК України, пляжна зона не встановлюється лише у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів на земельних ділянках, віднесених до земель морського транспорту, а також на земельних ділянках, на яких розташовані військові та інші оборонні об'єкти, рибогосподарські підприємства.

Користування пляжною зоною у межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів здійснюється з дотриманням вимог щодо охорони морського середовища, прибережної захисної смуги від забруднення та засмічення і вимог санітарного законодавства.

До узбережжя морів, морських заток і лиманів у межах пляжної зони забезпечується безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування, крім земельних ділянок, на яких розташовані гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори.

Постановою Кабінету Міністрів України №1576 від 28.12.1996 територія населеного пункту с.Коблево віднесено до курортної зони.

Відповідач зазначає, що тіньові навіси на пляжній ділянці прилеглій до бази відпочинку «Автомобіліст» існують з моменту завершення будівництва останньої, тобто протягом близько 30 років. Протягом цього періоду відповідачем неодноразово проводився їхній поточний та капітальний ремонт та здійснюється утримання. Встановлення та використання тіньових навісів було відкрите, та відповідало рекреаційним потребам громадян. Земельна ділянка, на якій знаходяться тіньові навіси, перебуває в межах території населеного пункту Коблево.

Рішенням Коблевської сільської ради №2 від 18.04.2008 (т.1 а.с.100), територія прилегла до бази відпочинку «Автомобіліст» зі сторони моря, була закріплена за ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст».

Рішенням Миколаївської обласної ради №2 від 23.09.2011 (т.1 а.с.162) змінено межі населеного пункту Коблево (т.1 а.с.121),

Згідно рішення Коблевської сільської ради №22 від 25.10.2012 «Про затвердження перспективного генерального плану розвитку прибережної зони с.Коблево» затверджено перспективний генеральний план розвитку прибережної зони. Згідно додатку до даного рішення, територія прилегла до бази відпочинку «Автомобіліст» зі сторони моря, була закріплена за ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст». На території прилеглій до бази відпочинку «Автомобіліст», передбачено розміщення тіньових навісів.

Наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи №272 від 03.12.2001 «Про затвердження Правил охорони життя людей на водних об'єктах України» встановлено ряд вимог до території пляжу, а саме: обов'язковість обстеження дна водної акваторії пляжу; обов'язковість забезпечення функціонування рятувальної служби; обов'язковість облаштунку водної акваторії пляжу сигнальними буями; обов'язковість облаштунку пляжу інформаційними плакатами.

В підтвердження дотримання з боку відповідача вказаних вимог ним надані суду відповідні докази: Довідка про витрати та утримання території пляжу за 2014-2016 роки (т.1 а.с.103); Договір б/н від 01.06,2015 та Договір №73/2015 від 20.05.2015 на виконання робіт з обстеження дна водної акваторії пляжу, а також докази їх виконання (т.1 а.с.105-108, 113, 114); Договір б/н від 20.06.2014р. надання у користування Коблевській сільській раді рятувальної станції №270 за 1 грн. на рік (т.1 а.с.109-112).

Враховуючи вищевикладене, незалежно від того, що за умовами Договору №64 позивачу було передано лісову ділянку із земель лісогосподарського призначення, сама лише обставина розташування частини вказаної лісової ділянки біля урізу води Чорного моря, свідчить про її належність до пляжної зони згідно ст.88 ВК України.

Відповідно облаштування відповідачем пляжної зони прилеглої до бази відпочинку «Автомобіліст» зі сторони моря тіньовими навісами та іншими об'єктами пляжного обладнання є цілком правомірним та не порушує право позивача на користування ним лісовою ділянкою по Договору №64.

За вказаних обставин. суд вважає. що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні 13.07.2017 відповідачем у справі - ТОВ фірма «База відпочинку «Автомобіліст» подано до суду клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказане також викладено в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі", а також в судовій практиці (постанова ВГСУ від 26.04.11 року по справі № 15/256/10).

Пунктом 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.2 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-68цс15.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що на підставі Договору №64 від 21.04.2008 довгосткового тимчасового користування лісовою ділянкою, позивач прийняв у користування спірну ділянку прощею 8,75 га, що підтверджується відповідним Актом прийому-передачі лісової ділянки від 22.04.2008.

Відповідач у поясненнях до позову та у судовому засіданні зазначив, що навіси, які позивач просить суд демонтувами були розміщені на території пляжу ще у 1998 році.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач міг довідатись про порушення свого права з квітня 2008 року, після передачі земельної ділянки в тимчасове користування. Позивачем позов подано 25.08.2016. Посилання позивача на те, що про порушення свого права він міг довідатись лише після обстеження пляжної зони та складання відповідного акту у 2016 році є безпідставним та не підтвердженим належними доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності. Однак, враховуючи, що сплив строку позовної давності застосовується лише у випадку порушення прав позивача, суд дійшов висновку про відмову в позові саме з підстав недоведеності належними та допустимими доказами у справі позовних вимог.

Відповідно до приписів ст..49 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського процесуального кодексу України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення оформлено у відповідності до ст.84 ГПК України

та підписано суддею 19 липня 2017 року.

Суддя М.В.Мавродієва