ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.07.17р. Справа № 904/6862/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (м.Дніпро)

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (м. Дніпро)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості з оплати поставленого у січні 2017 року природного газу у розмірі 280 342 грн. 52 коп.,

Суддя Фещенко Ю.В.,

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - головний юрисконсульт (довіреність від 20.12.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - головний державний інспектор (довіреність від 07.12.2015)

від третьої особи: ОСОБА_1 - головний юрисконсульт (довіреність № 225юр від

30.12.2016),

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач) заборгованість з оплати поставленого у січні 2017 року природного газу у розмірі 280 342 грн. 52 коп.

Ціна позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений у січні 2017 року природний газ обсягом 30 740 куб.м на суму 280 342 грн. 52 коп. у встановлений статтею 692 Цивільного кодексу України строк, наявністю заборгованості в сумі 280 342 грн. 52 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 10.07.2017; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Дніпрогаз" (далі - третя особа).

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 38468/17 від 10.07.2017), в яких вона просила суд задовольнити позовну заяву позивача у повному обсязі та зазначила слідуюче:

- Публічним акціонерним товариством "Дніпрогаз" протягом 2017 року здійснюється розподіл природного газу та облік переданого газу Головному управлінню ДФС у Дніпропетровській області на підставі Типового договору розподілу природного газу № 42АВDg1055-17 від 17.02.2017. Порядок обліку природного газу, що передається споживачу, а також порядок обміну інформацією між суб'єктами ринку природного газу (зокрема, Оператором ГРМ, Оператором ТС, споживачем та постачальником) встановлений договором розподілу природного газу № 42АВDg1055-17 від 17.02.2017, Кодексом ГРМ, Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП № 2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГТС). Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу IX Кодексу ГРМ визначення об'єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по об'єкту споживача, що не є побутовим, здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і споживачем на підставі даних комерційних ВОГ, визначених договором розподілу природного газу між Оператором ГРМ і споживачем, та з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Визначений Оператором ГРМ в акті-приймання-передачі природного газу фактичний об'єм та обсяг розподілу та споживання (постачання) природного газу по об'єкту споживача за підсумками розрахункового періоду (календарного місяця) передається Оператору ГТС у встановленому Кодексом ГТС порядку для включення в місячний баланс природного газу по ГТС і є підставою для їх використання у взаємовідносинах між суб'єктами ринку природного газу, у тому числі для взаєморозрахунків між споживачем та його постачальником (пункт 6 глави 3 розділу ІX кодексу ГРМ);

- на виконання умов договору природного газу № 42АВDg1055-17 від 17.02.2017, вимог Кодексу ГРМ, Кодексу ГТС, ПАТ "Дніпрогаз" та Головне управління ДФС у Дніпропетровській області підписали акт наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017, який підтверджує факт розподілу та споживання (постачання) природного газу у січні 2017 року в обсязі 30 740 куб.м.;

- на виконання пункту 6 глави 3 розділу IX Кодексу ГРМ, ПАТ "Дніпрогаз" як Оператор ГРМ за підсумками січня 2017 року листом № Dg03.2-СЛ-813-0217 від 07.02.2017 передав Оператору ГТС (ПАТ "Укртрансгаз") інформацію про фактичні обсяги розподілу природного газу в розрізі всіх постачальників. При цьому, обсяг природного газу, спожитий Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, було включено в обсяг газу фактично поставленого ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та відповідно виключає наявність іншого постачальника у цей період;

- порядок зміни постачальника визначений розділом IV Правил № 2496, зокрема, пунктом І розділу IV передбачено, що фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись виключно з першого числа розрахункового періоду, наступного за тим, у якому з новим постачальником було укладено договір на постачання, та за умови включення споживача до підтвердженої номінації постачальника в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу 1 Кодексу ГТС підтверджена номінація - підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та/або переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період, у тому числі у розрізі контрагентів споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності);

- у січні 2017 року відповідачем не було укладено договір на постачання природного газу з іншим постачальником, а також відповідні обсяги природного газу не було включено до підтвердженої номінації іншого постачальника. Таким чином, поставлений (спожитий) відповідачем обсяг природного газу в розмірі 30 740 куб.м. було передано з ресурсу ТОВ "Дніпропетровськгаз збут".

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 38423/17 від 10.07.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на такі обставини:

- Головне управління ДФС у Дніпропетровській області не заперечує факт направлення листа № 8533/10/04-36-03-03-10 від 22.12.2016 та звертає увагу суду на те, що загальна сума запропонованого договору складає 124 227 грн. 12 коп., що відповідає положенням пункту 6 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (закон втратив чинність 01.08.2016), а саме: дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку. Отже, Головне управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області відмовилось від підписання додаткової угоди, оскільки умови такого договору порушують бюджетне законодавство;

- приписами частини 1 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що постачання може здійснюватися лише на підставі договору. Так, у Головного управління ДФС у Дніпропетровській області наявний договір про розподіл природного газу з Публічним акціонерним товариством "Дніпрогаз". В свою чергу, позивачем не надано доказів про існування в нього об'ємів газу, які ним зазначено у позовній заяві та акті приймання-передачі за січень 2017 року, а також доказів того, що він передав вказані об'єми газу до газорозподільної системи, а з газорозподільної системи для споживання Головне управління ДФС у Дніпропетровській області спожило саме газ який належить на праві власності позивачу;

- на території Головного управління ДФС у Дніпропетровській області встановлено лічильник для контролю спожитого природного газу, данні з якого передаються ним до ПАТ "Дніпрогаз". При цьому, відповідач повідомляє, що з 01.03.2017 ПАТ "Дніпрогаз" припинив постачання природного газу Головному управлінню ДФС у Дніпропетровській області, але відповідач вважає, що позивачем не надано доказів того, що саме його газ було спожито Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, оскільки у газорозподільній системі знаходиться газ не лише позивача але й інших суб'єктів ринку, а ПАТ "Дніпрогаз" зобов'язаний здійснювати контроль;

- позивач здійснює господарську діяльність яка у відповідності до вимог законодавства підлягає ліцензуванню, але ним не надано до суду доказів того, чи має він ліцензію на здійснення постачання природного газу. Крім того, відповідач зауважує, що не зрозуміло, на якій підставі діяло Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровсьгаз збут" та ПАТ "Дніпрогаз", оскільки у відповідності до Закону України "Про ринок природного газу" постачанню газу передує договір;

- пунктом 10 статтею 3 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб'єктів природних монополій, та за принципами, зокрема, відповідальності суб'єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договору.

Від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу (вх.суду 38422/17 від 10.07.2017).

У судове засідання 10.07.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представник позивача у судовому засіданні 10.07.2017 наполягав на задоволенні його позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

У судовому засіданні 10.07.2017 представник відповідача виклав зміст відзиву на позовну заяву, з урахуванням доводів якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Представник третьої особи у судовому засіданні 10.07.2017 наполягав на задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на обставини, викладені письмових поясненнях.

У судовому засіданні 10.07.2017 судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Враховуючи викладене, у судовому засіданні 10.07.2017 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 24.07.2017.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 41256/17 від 24.07.2017), в яких він зазначив таке:

- листом № 8533/10/04-36-03-03-10 від 22.12.2016 відповідач звернувся до ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" з проханням надати додаткову угоду про продовження строку дії договору № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016 для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% від суми договору, укладеного у 2016 році. Так, пунктом 11.2 вказаного договору передбачено, що сторони домовились, що у відповідності до частини 6 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" із змінами, дія договору може бути продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі природного газу на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми договору, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку;

- ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" було надано додаткову угоду № 7 від 30.12.2016 про продовження строку дії попереднього договору на постачання природного газу №114113AYNSSB076 від 29.07.2016, з плановим обсягом постачання газу у січні 2017 року 12,785 тис.куб.м., що не перевищувало обсяг природного газу за договором (зі змінами) 66,680 тис.куб.м. Додатково було надано додаткову угоду № 8 від 30.12.2016 про зміну ціни газу, у звязку з затвердженням постанови НКРЕКП від 29.12.2015 №3159 та підвищенням тарифу на транспортування магістральними трубопроводами до 319 грн. 80 коп. з ПДВ;

- враховуючи досить тривалу процедуру підписання та погодження сторонами додаткових угод, а також ініціативу відповідача щодо продовження дії попереднього договору на постачання природного газу у 2017 році, що підтверджується направленим на адресу позивача листа, між ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було досягнуто домовленості щодо поставки природного газу в січні 2017 року з подальшим оформленням додаткової угоди. Крім того, частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України передбачена можливість виникнення договірних відносин до укладення договору;

- факт споживання та обсяг природного газу відповідачем у січні 2017 року підтверджується актом наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017, підписаним ПАТ "Дніпрогаз" та відповідачем, а також Зведеним реєстром місячних обсягів газу, що подані в точку виходу до газорозподільної системи ПАТ "Дніпрогаз" за січень 2017 року, направленим на адресу Оператора ГТС ПАТ "Укртрансгаз", на виконання пункту 6 глави 3 розділу ІХ Кодексу ГРМ, на підставі інформації, наданою постачальниками (копія реєстру бюджетних організацій, які споживали природний газ у січні 2017 року позивачем додається);

- відповідно до пункту 10 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015 споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно (припинити) власне газоспоживання. Крім того, згідно з пунктом 20 Правил № 2496 споживач зобовязується самостійно обмежувати (припиняти) споживання природного газу у випадках, зокрема, перевитрат добової норми та/або місячного підтвердженого обсягу природного газу без узгодження з постачальником, відсутності укладеного договору постачання природного газу. Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" на споживача покладено обовязок укласти договір про постачання природного газу не допускати несанкціонованого відбору природного газу. Проте, відповідач в порушення покладених на нього законодавством обовязків споживав природний газ у січні 2017 року, більше того, не підписав додаткову угоду та акт-приймання передачі природного газу;

- оскільки відповідачем не було повернуто підписану додаткову угоду про продовження дії договору № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016 на 20% від суми договору, позивачем на адресу відповідача супровідним листом № Dpz6.0-СЛ-1034-0217 від 08.02.2017 було направлено для підписання 2 примірника договору на постачання природного газу №41SBDpz1567-17 від 30.01.2017 на суму та обсяг фактично спожитого в січні 2017 року газу, а також 2 акти приймання-передачі природного газу № ДО300005180 від 31.01.2017 та рахунок на оплату. Проте, відповідачем також не було повернуто на адресу позивача ні примірник Договору на постачання природного газу, ні акт приймання-передачі;

- на підтвердження закупівлі природного газу позивачем у продавця природного газу, позивач надав суду копію договору купівлі-продажу природного газу № ДПЗ-Б-02-2017-20 від 26.12.2016 за ціною 8 790 грн. 00 коп. з ПДВ за 1000 куб.м. Таким чином, ціна на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів у січні 2017 року, затверджена наказом ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" № 63 від 30.12.2016, складала 9 119 грн. 80 коп. та включала вартість природного газу 8 800 грн. 00 коп. та тариф на транспортування магістральними трубопроводами 319 грн. 80 коп. (встановлений постановою НКРЕКП № 3159 від 29.12.2016 зі змінами). Таким чином, позивіач вважає, що зміна ціни газу в бік збільшення є документально підтвердженою та обґрунтованою.

У судове засідання 24.07.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представником позивача у судовому засіданні 24.07.2017 було викладено зміст письмових пояснень, з урахуванням доводів яких він просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 24.07.2017 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд під час прийняття рішення у справі врахувати доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судовому засіданні 24.07.2017 наполягав на задоволенні позовних вимог позивача.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача, відповідача та третьої особи у судовому засіданні 24.07.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У судових засіданнях 10.07.2017 та 24.07.2017 здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.07.2017 оголошувалася вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 29.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі - постачальник, позивач) та Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області (далі - споживач, відповідач) було укладено договір на постачання природного газу № 114113AYNSSB076 (далі - договір, а.с.91-98), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (згідно з Державним класифікатором продукції та послуг ДК 016:2010 - 06.20.1 Газ природний, скраплений або в газоподібному стані (ДК 021:22015 - 09123000-7 Природний газ) (Природний газ)), а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору річний плановий обсяг постачання газу - до 175,704 тис. куб.м.

Редакція вказаного пункту договору сторонами змінювалася, шляхом укладання додаткових угод до договору від 15.08.2016, від 27.09.2016, від 31.10.2016, від 28.11.2016, від 30.11.2016, від 05.12.2016 та від 28.12.2016 (а.с.103-110). Вказаними додатковими угодами сторони змінювали річний плановий обсяг та планові обсяги постачання газу по місяцях, а також ціну газу.

Зокрема, додатковою угодою від 05.12.2016 сторони визначили, що річний плановий обсяг постачання газу - до 70,889 тис. куб.м. (а.с.108-109).

У пункті 1.3. договору сторони передбачили планові обсяги постачання газу по місяцях. В подальшому, вказані обсяги також сторонами змінювалися, шляхом укладання додаткових угод до договору від 15.08.2016, від 27.09.2016, від 31.10.2016, від 28.11.2016, від 30.11.2016, від 05.12.2016 та від 28.12.2016.

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Сторони договору домовились, що у відповідності до частини 6 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" із змінами, дія договору може бути продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі природного газу на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми договору, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Відповідно до пункту 11.3. договору одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

У пункті 1.5. договору сторони визначили, що передача газу за договором здійснюється на фізичній(их) точці(ках) виходу з газотранспортної системи оператора ГТС до газорозподільної системи оператора ГРМ.

З матеріалів справи вбачається, що листом № 8533/10/04-36-03-03-10 від 22.12.2016 Головне управління ДФС у Дніпропетровській області звернулося до ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" з проханням надати додаткову угоду про продовження строку дії договору № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016 для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% від суми договору, укладеного у 2016 році (а.с.27).

В свою чергу, ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" було надано додаткову угоду № 7 від 30.12.2016 про продовження строку дії попереднього договору на постачання природного газу № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016, з плановим обсягом постачання газу у січні 2017 року 12,785 тис.куб.м., що не перевищувало обсяг природного газу за договором (зі змінами) 66,680 тис.куб.м. Додатково було надано додаткову угоду № 8 від 30.12.2016 про зміну ціни газу, у звязку з затвердженням постанови НКРЕКП № 3159 від 29.12.2015 та підвищенням тарифу на транспортування магістральними трубопроводами до 319 грн. 80 коп. з ПДВ (а.с.171-172).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить також із наступного.

За змістом статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, у пункті 1.3. типового договору розподілу природного газу № 11 від 14.03.2016 визначено, що вказаний договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У відповідності до вказаних умов, 01.01.2016 Головне управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - споживач, позивач) звернулося до Публічного акціонерного товариства "Дніпрогаз" (далі - оператор ГРМ, третя особа) із заявою-приєднанням № 094213АYNSAB016 до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим), в якій вказав таке: ознайомившись з умовами типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498, на офіційному сайті НКРЕКП, сайті оператора ГРМ в мережі Інтернет за адресою: dpgor.104.ua та в друкованому виданні, що публікується в межах території ліцензованої діяльності: газета "Заря-город" № 52 від 30.12.2015, приєднуюсь до умов договору з наведеними у ній персоніфікованими даними. (а.с.124).

Відповідно до значення термінів, наведених в статті 4 Кодексу газорозподільчих систем, договором розподілу природного газу, є правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ обєкта споживача до газорозподільної системи.

Відповідно до загальних положень типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498, Типовий договір розподілу природного газу (далі - договір) є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до обєктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи (пункт 1.1. типового договору).

Умови цього договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України "Про ринок природного газу" і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від № 2494 30.09.2015 (далі - Кодекс газорозподільних систем).

За цим договором оператор ГРМ зобовязується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобовязується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором (пункт 2.1. типового договору).

Відповідно до пункту 2.2. типового договору обовязковою умовою надання споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у споживача обєкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ.

Згідно з умовами пункту 2.3. типового договору при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобовязується керуватися Законом України "Про ринок природного газу" та Кодексом газорозподільних систем. Оператор ГРМ зобовязується вносити зміни та оновлювати інформацію, що розміщена на його сайті, зокрема, чинну редакцію тексту цього договору та Кодексу газорозподільних систем.

Пунктом 3.2. типового договору встановлено, що за наявності підтвердженого обсягу природного газу споживача та відсутності простроченої заборгованості за цим договором оператор ГРМ забезпечує розподіл природного газу, що належить споживачу, до межі балансової належності його обєкта з дотриманням належного рівня надійності, безпеки, якості та величини тиску природного газу.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем (споживач) та третьою особою (оператор ГРМ) було підписано акт наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017, який підтверджує факт розподілу та споживання (постачання) відповідачем природного газу у січні 2017 року в обсязі 30 740 куб.м. (а.с.28).

При цьому, як вказує позивач, враховуючи досить тривалу процедуру підписання та погодження сторонами додаткових угод, а також ініціативу відповідача щодо продовження дії попереднього договору на постачання природного газу у 2017 році, що підтверджується направленим на адресу позивача листа, між ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було досягнуто домовленості щодо поставки природного газу в січні 2017 року з подальшим оформленням додаткової угоди.

Суд погоджується з такими доводами позивач, з огляду на слідуюче.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з нормами частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд виходить із того, що для надання документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські відносини, що виникли за конкретним правочином, укладеним між сторонами.

Так, згідно з досягнутими між позивачем та відповідачем домовленостями щодо поставки у січні 2017 року природного газу, позивачем було передано відповідачу у вказаному місяці природний газ в обсязі 30 740 куб.м.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині відсутності правових підстав постачання природного газу у вказаному обсязі, оскільки, відповідно до 7.1. договору на постачання природного газу № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016, споживач зобов'язаний самостійно припинити (обмежити) власне споживання газу у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством та договором.

Отже, враховуючи наявність пропозиції самого відповідача про продовження дії договору (лист № 8533/10/04-36-03-03-10 від 22.12.2016), відсутність заперечень на запропоновану позивачем редакцію додаткових угод (№ 7 та № 8 від 30.12.2016) та фактичне споживання у січні 2017 року природного газу в обсязі 30 740 куб.м. (акт наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017), суд приходить до висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо поставки природного газу у січні 2017 року на умовах, зазначених сторонами у вказаних листі, додаткових угодах та акті наданих послуг.

При цьому, у випадку наявності заперечень відповідача проти продовження дії договору на січень 2017 року, а також наявності незгоди із запропонованими позивачем умовами (зокрема, і ціною на природний газ), відповідач зобов'язаний був самостійно припинити (обмежити) власне споживання газу, як це передбачено пунктом 10 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015, а також пунктом 7.1. договору

Так, відповідно до пункту 10 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015 споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно (припинити) власне газоспоживання.

Крім того, згідно з пунктом 20 вказаних Правилспоживач зобовязується самостійно обмежувати (припиняти) споживання природного газу у випадках, зокрема, перевитрат добової норми та/або місячного підтвердженого обсягу природного газу без узгодження з постачальником, відсутності укладеного договору постачання природного газу.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини 2 статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" на споживача покладено обовязок укласти договір про постачання природного газу не допускати несанкціонованого відбору природного газу.

Згідно із умовами пунктів 7.2., 7.3. та 7.4. договору на постачання природного газу № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016:

1) оператор ГРМ, у тому числі за дорученням постачальника, припиняє або обмежує постачання газу споживачеві (на об'єкти споживача) з дотриманням норм безпеки та нормативних документів, що визначають порядок обмеження (припинення) газу, у випадках:

- споживання природного газу в обсязі, що перевищує установлений договором;

- проведення споживачем неповних або несвоєчасних розрахунків за договором;

- перевитрат добової норми (узгодженого договором графіка нерівномірної подачі природного газу) та/або місячного підтвердження обсягу природного газу;

- розірвання договору постачання природного газу;

- відмови від підписання акта приймання - передачі без відповідного письмового обґрунтування;

- настання випадків, передбачених Правилами про безпеку постачання газу,

2) припинення (обмеження) газопостачання споживачеві здійснюється постачальником в порядку, визначеному Правилами постачання газу, Порядком пооб'єктового припинення (обмеження) газопостачання також іншими нормативно-правовими актами, що регулюють дані правовідносини (пункт 7.3. договору).

Так, матеріали справи не містять доказів ініціювання відповідачем припинення йому газопостачання у січні 2017 року, більше того, представником відповідача під час розгляду справи було пояснено про відсутність будь-яких звернень з приводу припинення йому газопостачання у січні 2017 року.

Враховуючи вказані обставини, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали щодо факту порушення позивачем ліцензійних умов та повідомлення про це національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про що просив відповідач у відзиві на позовну заяву.

Суд відзначає, статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, з урахуванням вищенаведених обставин та норм права, суд відзначає, що між сторонами спору укладено договір поставки у спрощений спосіб, що відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки правочин між сторонами може бути укладений в будь-який спосіб і сторони вільні у виборі форми правочину.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як було вказано вище, факт споживання та обсяг природного газу відповідачем у січні 2017 року підтверджується актом наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017, підписаним ПАТ "Дніпрогаз" та відповідачем, а також Зведеним реєстром місячних обсягів газу, що подані в точку виходу до газорозподільної системи ПАТ "Дніпрогаз" за січень 2017 року, направленим на адресу Оператора ГТС ПАТ "Укртрансгаз", на виконання пункту 6 глави 3 розділу ІХ Кодексу ГРМ, на підставі інформації, наданою постачальниками (а.с.28, 51-52).

Як вказує позивач, оскільки відповідачем не було повернуто підписану додаткову угоду про продовження дії договору № 114113AYNSSB076 від 29.07.2016 на 20% від суми договору, ним на адресу відповідача супровідним листом № Dpz6.0-СЛ-1034-0217 від 08.02.2017 було направлено для підписання 2 примірника договору на постачання природного газу №41SBDpz1567-17 від 30.01.2017 на суму та обсяг фактично спожитого в січні 2017 року газу, а також 2 акти приймання-передачі природного газу № ДО300005180 від 31.01.2017 та рахунок на оплату.

Проте, відповідачем не було повернуто на адресу позивача ні примірник Договору на постачання природного газу, ні акт приймання-передачі. При цьому, будь-яких заперечень щодо наведених у вказаних документах даних відповідач також не висловив.

На підтвердження закупівлі природного газу позивачем у продавця природного газу, позивач надав суду копію договору купівлі-продажу природного газу № ДПЗ-Б-02-2017-20 від 26.12.2016 за ціною 8 790 грн. 00 коп. з ПДВ за 1000 куб.м. Таким чином, ціна на природний газ для установ та організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів у січні 2017 року, затверджена наказом ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" № 63 від 30.12.2016, складала 9 119 грн. 80 коп. та включала вартість природного газу 8 800 грн. 00 коп. та тариф на транспортування магістральними трубопроводами 319 грн. 80 коп. (встановлений постановою НКРЕКП № 3159 від 29.12.2016 зі змінами) (а.с.176-179).

З приводу заперечень відповідача щодо відсутності доказів належності поставленого обсягу газу в обсязі 30 740 куб.м. саме позивачу, суд зазначає таке.

На виконання пункту 6 глави 3 розділу IX Кодексу ГРМ, ПАТ "Дніпрогаз" як Оператор ГРМ за підсумками січня 2017 року листом № Dg03.2-СЛ-813-0217 від 07.02.2017 передав Оператору ГТС (ПАТ "Укртрансгаз") інформацію про фактичні обсяги розподілу природного газу в розрізі всіх постачальників.

При цьому, обсяг природного газу, спожитий Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, було включено в обсяг газу фактично поставленого ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", що, відповідно, виключає наявність іншого постачальника у цей період.

Так, порядок зміни постачальника визначений розділом IV Правил № 2496, зокрема, пунктом І розділу IV передбачено, що фактичне постачання природного газу новим постачальником може починатись виключно з першого числа розрахункового періоду, наступного за тим, у якому з новим постачальником було укладено договір на постачання, та за умови включення споживача до підтвердженої номінації постачальника в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу 1 Кодексу ГТС підтверджена номінація - підтверджений оператором газотранспортної системи обсяг природного газу замовника послуг транспортування, який буде прийнятий від замовника в точках входу до газотранспортної системи та/або переданий замовнику в точках виходу з газотранспортної системи у відповідний період, у тому числі у розрізі контрагентів споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності).

Як вбачається з матеріалів справи та повідомлено під час її розгляду відповідачем, у січні 2017 року відповідачем не було укладено договір на постачання природного газу з іншим постачальником, а також відповідні обсяги природного газу не було включено до підтвердженої номінації іншого постачальника.

Таким чином, поставлений (спожитий) відповідачем обсяг природного газу в розмірі 30 740 куб.м. було передано з ресурсу ТОВ "Дніпропетровськгаз збут".

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку позивача за договором поставити природний газ відповідає обов'язок відповідача оплатити вартість газу і наданих послуг.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з акту наданих послуг з розподілу природного газу № ДНГ0034823 від 31.01.2017 вбачається, що акт підписаний без заперечень.

Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З цього приводу в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в пункті 1.7. зазначено: "Якщо в договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому, передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України".

Враховуючи викладене, загальні положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, слід відзначити, що відповідно до частини 1 статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження оплати поставленого позивачем у січні 2017 року природного газу в сумі 280 342 грн. 52 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

З приводу посилання відповідача на те, що він є бюджетною установою, суд зазначає таке.

На підставі укладеного договору між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, що пов'язані із фінансуванням від третіх осіб, в тому числі бюджетного фінансування.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, в тому числі головного розпорядника бюджетних коштів.

При цьому, суд відзначає, що відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За статтею 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Отже, заперечення відповідача в цій частині не приймаються до уваги судом.

ОСОБА_2 також зазначити, що факт споживання в спірний період природного газу в обсязі 30 740 куб.м. відповідачем не заперечується.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 280 342 грн. 52 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 280 342 грн. 52 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вулиця Сімферопольська, будинок 17-А; ідентифікаційний код 39394856) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (49000, м. Дніпро, вулиця Шевченка, будинок 2; ідентифікаційний код 39572642) 280 342 грн. 52 коп. основного боргу, 4 205 грн. 14 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.07.2016.

Суддя ОСОБА_3