ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.08.2017 Справа № 920/659/17

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Малюк Р.Б. розглянувши матеріали справи № 920/659/17:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз Збут»,

м. Суми,

до відповідача: Державної установи «Сумський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України», м. Суми,

про стягнення 139 060 грн. 34 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: представник ОСОБА_1 (довіреність № 157 від 30.12.2016);

Від відповідача: не зявився,

Суть спору: позивач подав позовну заяву № 10 від 3 липня 2017 року, в якій просить суд стягнути з відповідача 139 060 грн. 34 коп., в тому числі 123 081 грн. 20 коп. заборгованості за природний газ поставлений відповідно до умов, укладеного між сторонами, договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41ABSmz635-17 від 14.03.2017, 9 925 грн. 51 коп. пені відповідно до пункту 6.2.1 договору, 1 130 грн. 38 коп. 3% річних, 4 923 грн. 25 коп. інфляційних втрат, а також 2 085 грн. 91 коп. судового збору.

27 липня 2017 року від відповідача надійшов лист № 04-3/2065 від 26.07.2017, в якому відповідач вказав, що позовні вимоги визнає, разом з тим відповідач пояснює, що зазначена заборгованість виникла у зв'язку з недосконалим законодавством під час проведення торгів по закупівлі газу для установи, яка не залежала від працівників установи.

Подані документи оглянуті судом та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 1 серпня 2017 року надав усні пояснення по справі та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 1 серпня 2017 не прибув, але в листві № 04-3/2065 від 26.07.2017 просив суд розгляд справи провести без уповноваженого представника відповідача.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

14 березня 2017 року між сторонами було укладено договір на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41ABSmz635-17, за умовами якого позивач зобов'язується поставити відповідачеві у 2017 році природний газ в необхідних для нього обсягах, а відповідач, в свою чергу, зобовязується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку , що визначені договором.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині постачання газу з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

Пунктами 2.9.1., 2.9.2., 2.9.3. договору сторони обумовили, що за підсумками розрахункового періоду відповідач до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим зобовязаний надати позивачеві копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого (транспортованого) природного газу відповідачеві за розрахунковий період, що складений оператором ГРМ та відповідачем, відповідно до вимог Кодексу ГРМ. На підставі отриманих від відповідача даних та/або даних оператора ГРМ позивач протягом трьох робочих днів готує два примірника акта приймання - передачі природного газу за розрахунковий період підписаний уповноваженим представником позивача. Відповідач протягом двох днів з дати одержання акта приймання - передачі газу зобовязується повернути позивачу один примірник оригіналу акта приймання - передачі газу, підписаний уповноваженим представником відповідача та скріплений печаткою відповідача, або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акту приймання - передачі газу.

Матеріалами справи, зокрема підписаним та скріпленим печатками сторін актом приймання передачі природного газу № СМЗ00003667 від 28.02.2017 підтверджується факт поставки позивачем відповідачеві та отримання останнім природного газу на суму 123 081 грн. 20 коп. (а.с. 15).

Розрахунковий період за договором становить один календарний місяць - з 07.00 години першого дня місяця до 07.00 години першого дня наступного місяця включно (п. 4.1. договору).

Уклавши пункти 4.2., 4.2.1. договору сторони визначили, що оплата газу здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача в наступному порядку: 50% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується на умовах попередньої оплати до 10 числа поточного звітного місяця постачання. Оплата залишку вартості спожитого газу здійснюється відповідачем до 10 числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок (зазначений в рахунку-фактурі) позивача суми, визначеної двостороннім актом прийому-передачі газу, виходячи з розрахунку вартості обсягу постачання газу у звітному періоді.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, проте відповідач не виконав належним чином договірних зобов'язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати поставленого природного газу, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 123 081 грн. 20 коп. за лютий 2017 року.

Згідно статей 526, 629 Цивільного кодексу України, пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач не розрахувався за поставлений природний газ, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів частини першої статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Частиною 1 статті 530 цього ж Кодексу, визначено, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що факт передачі позивачем відповідачеві природного газу підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов повністю або частково, а також має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати зустрічний позов.

Як вбачається з листа відповідача № 04-3/2065 від 26.07.2017, останній визнає заборгованість перед позивачем.

Згідно приписів статті 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань стосовно оплати отриманого природного газу, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 123 081 грн. 20 коп. заборгованості.

Зі змісту пункту 6.2.1 договору вбачається, що у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу .

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002 року, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Згідно з поданим позивачем розрахунком, відповідачеві нарахована пеня в сумі 9 925 грн. 51 коп., за період з 11.03.2017 по 30.06.2017, виходячи з суми боргу в розмірі 123 081 грн. 20 коп. за лютий 2017 року (а.с. 5).

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При перевірці заявленої суми пені судом здійснено перерахунок, відповідно до якого сума пені за розрахунком суду є більшою ніж та, що нарахована позивачем. Тому, враховуючи, межі позовних вимог, до стягнення підлягає сума пені яка заявлена позивачем і становить 9 925 грн. 51 коп.

Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2017. Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

З урахуванням викладеного, оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору, пеня нарахована в межах визначеного ст. 232 Господарського кодексу України строку, відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», перевіривши обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені в заявленій до стягнення сумі 9 925 грн. 51 коп. правомірними, обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Позивач нарахував відповідачеві 4 923 грн. 25 коп. інфляційних втрат та 1 130 грн. 38 коп. 3% річних за період з 11.03.2017 по 30.06.2017 (а.с. 4-5).

Відповідно до п. 3.1 та 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, в силу наведених норм законодавства, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідач обґрунтованого заперечення чи контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надав.

Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної та повної сплати природного газу, оскільки право позивача щодо стягнення з 3% річних та інфляційних збитків передбачене діючим законодавством України, перевіривши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку не виходячи за межі зазначеного позивачем максимального розміру сум 3% річних та інфляційних збитків, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 1 130 грн. 38 коп. 3 % річних, 4 923 грн. 25 коп. інфляційних збитків.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобовязань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 2 085 грн. 91 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної установи «Сумський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоровя України» (40022, м. Суми, вул. Привокзальна, буд. 27, код 38523259) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумигаз Збут» (40000, м. Суми, вул. Береста, буд. 21, код 39586236) 123 081 грн. 20 коп. заборгованості, 9 925 грн. 51 коп. пені, 4 923 грн. 25 коп. інфляційних нарахувань, 1 130 грн. 38 коп. 3 % річних та 2 085 грн. 91 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.08.2017.

Суддя С. В. Заєць