ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" липня 2017 р.Справа № 916/1166/17

За позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017»;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Одеської міської ради;

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» в особі державного реєстратора ОСОБА_1

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжиніринг тех буд»

про витребування майна, усунення перешкод та скасування запису державної реєстрації

Суддя Оборотова О.Ю

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, за довіреністю №01-36/73 від 13.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3, за довіреністю від06.06.2017р.

від третіх осіб: не з`явились

СУТЬ СПОРУ: Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Одеської міської ради та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:1. Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» в особі державного реєстратора ОСОБА_1; Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжиніринг тех буд» про витребування майна, усунення перешкод та скасування запису державної реєстрації.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.05.2017р. порушено провадження у справі №916/1166/17 та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 07.06.2017р. о 14:00.

07.06.2017р. до господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017» просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

19.06.2017р. від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшло клопотання про витребування доказів в порядку ст.38 ГПК України.

19.06.2017р. від відповідача надійшла заява про сплив позовної давності.

10.07.2017р. в судовому засіданні представник позивача надав письмове клопотання про продовження строку розгляду справи на пятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.07.2017р. продовжено строк розгляду справи № 916/1166/17 на пятнадцять днів, а саме до 01 серпня 2017р.

24.07.2017р. від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшло клопотання про виїзне судове засідання.

24.07.2017р. від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшло клопотання про призначення судової експертизи в порядку ст. 41 ГПК України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Треті особи у жодне з призначених судових засідань не зявились, вимоги ухвал господарського суду Одеської області щодо надання письмових пояснень по справі не виконали.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 24.07.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив:

13.02.1998р. рішенням Іллічівського районного суду міста ОСОБА_4 по справі №2-397/1998 з урахуванням ухвали про виправлення, право власності на складське приміщення, загальною площею 130,1 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1 визнано за малим підприємством «КВИ».

Відповідно до інформаційної довідки від 29.03.2017р. № 83704127 державним реєстратором ОСОБА_4 КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» 17.01.2017р. було перенесено запис про державну реєстрацію права власності за Малим підприємством «КВИ» відповідно до рішення Іллічівського районного суду міста ОСОБА_4 від 13.02.1998р. по справі № 2-397/1998.

14.03.2017р. державним реєстратором ОСОБА_1 КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» були внесені зміни в частині збільшення площі з « 130,0 кв.м.» на « 179,6 кв.м.» підставою внесення змін стала довідка ТОВ «Інжиніринг тех буд» № 17/312 від 09.03.2017р.

30.01.2017р. внесений запис про право власності № 18771628, відповідно до якого новим власником складського приміщення, загальною площею 179,6 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1 є ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії КЕ885923, виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області від 11.12.1997р.) згідно договору купівлі-продажу від 30.01.2017 р. № 169.

Відповідно до інформаційної довідки від 10.04.2017р. № 84706855 державним реєстратором ОСОБА_6 Сергійовичем КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» 30.03.2017 року був внесений запис № 19759127 щодо нового власника - товариства з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017» на підставі протоколу № 2 від 22.03.2017 р., одним із засновників якого є ОСОБА_5.

Позивач зазначає, що нежитлове складське приміщення, загальною площею 130,1 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1, є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р.

Вищевказані обставини стали підставою для звернення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до господарського суду з відповідним позовом.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій України» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів органів місцевого самоврядування.

За змістом положень вказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, органи місцевого самоврядування, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Департамент стверджує, що територіальна громада в особі Одеської міської ради є власником нежитлового складського приміщення, розташованого за адресою: вул. Водопровідна 1, м.Одеса, загальною площею 130,1 кв.м

Однак, господарський суд Одеської області зазначає, що жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують правову позицію стосовно передання у власність саме зазначеного приміщення Одеській міській раді, а в подальшому ОТТУ позивачем не надано.

Документи надані до позовної заяви лише засвідчують перехід підприємства ОТТУ з державної власності в комунальну, що також, зокрема підтверджується наданою позивачем історичною довідкою, але жодного відношення до вказаного майна не мають.

Крім цього, суд звертає увагу, що переоцінка рішення Іллічівського райного суда м. Одеси від 13.02.1998р. яке набрало законної сили та встановленим цим рішенням фактів взагалі суперечить нормам чинного законодавства.

Згідно до положень пункту 9) частини 3 статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

В даному випадку питання обов'язкового виконання рішень суду узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Згідно з положеннями частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно до пункту 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Враховуючи викладене, факт того, що право власності на складське приміщення, загальною площею 130,1 кв. м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Водопровідна, 1 визнано за малим підприємством «КВИ» не потребує доведенню.

А тому, суд не приймає до уваги доводи пизивача, які стосуються переоцінки доказів по справі по справі №2-397/1998 так як вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, та не доказуються при розгляді справи №916/1166/17.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 115 ЦК господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, а також майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

При передачі нерухомого майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу юридичної особи право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації права за такою юридичної особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи питанння про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК майно не може бути витребувано у нього.

ОСОБА_5 відповідно до рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017» від 22.03.2017р. вніс зазначене майно до Статуного фонду Товариства.

Заначене рішення ніким не оскаржувалось, є чинним, було зареєстровано у відповідному порядку. Право власності ОСОБА_5 не оскаржувалось і є чинним. Договір-купівлі продажу за яким він набув права власності є чинним, те ж саме стосується і реєстрації права власності.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017»набуло право власності на нежитлове складське приміщення, розташоване за адресою: вул. Водопровідна 1, м.Одеса, загальною площею 179,6 кв.м. кв.м. у відповідності до діючого законодавства України.

ОСОБА_5 моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, так якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, підлягають державній реєстрації.

Отже, суд прийшов до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СПУТНИК 2017» є добросовісним набувачем.

Згідно ст. 388 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав витребування майна від добросовісного набувача

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної в постанові від 31 жовтня 2012 року по справі № 6-53цс12 «У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.»

Суд звертає увагу, що в наданому позивачем судовому рішенні Іллічівського райного суд а м. Одеси від 13.02.1998р. чітко встановлено, що ОТТУ з вимогами ОСОБА_7 повністю згоден. Предметом розгляду справи №2-397/1998 було саме визнання договору дійсним та визнання права власності за ОСОБА_7 на нежитлове складське приміщення, розташоване за адресою: вул. Водопровідна 1, м.Одеса, з чим ОТТУ погодилось, представник ОТТУ пояснив, що не ухиляється від оформлення правочину, лише не було підготовлено технічні документи.

Також, наявність договірних відносин з власником майна також виключає відсутність волі на настання певних наслідків.

Тобто, зазначені факти виключають можливість застосування ч.1 ст. 388 ЦКУ. Адже чітко простежується воля особи, на вибуття з його власності/володіння майна, що зафіксовано судовим рішенням. Яке є чинним та набрало законної сили.

Отже, зазанчені обставини, свідчать про неможливість витребування майна в добросовісного набувача.

Згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-1203цс15 яка викладена у постанові від 16 вересня 2015 року:

«Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.»

Крім цього, суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982р., «Новоселецький проти України» від 11.03.2003р., «Федоренко проти України» від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 18.09.2013р. у справі №6-92цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Згідно із частиною третьою статті 82 Господарського процесуального кодексу України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Частиною першою статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її права, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення тягаря.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «ОСОБА_5 проти України» від 14.10.2010р., «Сєрков проти України» від 07.07.2011р., «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014р.) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, судом вбачається невідповідність заходу втручання держави (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) в право відповідача на законне володіння майном критеріям, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки позивачем не обґрунтовано та не доведено суду який саме «суспільний» інтерес захищається у даному позові, мотивовано не доведено дотримання принципу «пропорційності» в обґрунтуванні позовних вимог.

Також позивачем не обґрунтовано та не доведено суду як задоволення позовних вимог, призведе до справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами відповідача, які гарантовані Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, прокурор вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, надати повну оцінку підставам заявленого позову, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом обґрунтованого та мотивованого рішення.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи.

При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод всіх учасників судового процесу.

Отже, вищенаведене дає можливість суду дійти висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Що стосується позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності суд зазначає, що дані вимоги є похідними від припинення права а тому також є безпідставними.

Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, позивач також визначив їх похідними, однак суд звертає увагу, на неможливість одночасного предявлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація це позов про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння).

Відповідно до правового висновку Верховного суду України у справі № 6-2407цс15 віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, а тому дані вимоги також є безпідставними оскільки Департамент комунальної власності Одеської міської ради не є власником даного приміщення.

Отже, суд приходить до висновку, про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

У відповідності до висновків Вищого господарського суду України, викладених у п.2.2. постанови пленуму №10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право на охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право та чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у звязку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене право на охоронюваний законом інтерес позивача не порушене, а тому судом не досліджується питання спливу позовної давності.

Що стосується клопотання позивача про витребування доказів від 19.06.2017р. суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, за змістом статті 65 ГПК України, з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя в необхідних випадках при підготовці справи до розгляду зобов'язує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору, чи знайомиться з такими матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження.

Крім того, відповідно до приписів п. 2.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Господарський суд звертає увагу, що належним та допустимим доказом по справі з аналізу якого можливо надати правову оцінку обєкту нерухомості є саме Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Враховуючи той факт, що на час вирішення спору відомості в установленому законом порядку не скасовані, а також враховуючи факт того, що реконструкція чи збільшення приміщень не відноситься до предмету віндикаційного позову, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання.

Те саме стосується клопотання позивача про виїзне судове засідання від 24.07.2017р., однак крім цього, суд звертає увагу, що чинний ГПК України взагалі не містить поняття виїзного судового засідання, відповідно до ст. 39 ГПК України існує така процесуальна дія як огляд і дослідження доказів у місці їх знаходження, але позивачем взагалі не обґрунтовано які саме докази необхідно дослідити та яке значення має таке дослідження для вирішення спору, а тому дане клопотання є необґрунтованим.

Клопотання позивача про призначення судової експертизи від 24.07.2017р. з тих же підстав є недоцільним у звязку з достатністю належних та допустимих доказів, що становлять предмет доказування по справі №916/1166/17 та може спричинити до затягування судового процесу, а тому не підлягає задоволенню.

Необґрунтовані клопотання призводить до штучного затягування судового процесу, що суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші наявні в матеріалах справи докази та пояснення представників сторін вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи наведене, суд оцінює позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим, в позові слід відмовити повністю.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 50, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2017р.

Суддя О.Ю. Оборотова