ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" липня 2017 р.Справа № 916/1312/17

За позовом: Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ»;

про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, скасування записів про реєстрацію, та зобов'язання повернути земельну ділянку;

Суддя Оборотова О.Ю.

За участю представників сторін:

від прокуратури: Вергін Д.С., за посвідченням №005170 від 22.09.2017р.;

від позивача Затоківської селищної ради: не з'явився;

від позивача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області: Телега О.Ф. за довіреністю від 17.01.2017р.;

від відповідача: Желдаков Я.І., за довіреністю від 13.06.2017р.

СУТЬ СПОРУ: 07.06.2017р. Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, скасування записів про реєстрацію, та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.06.2017р. порушено провадження у справі № 916/1312/17.

26.06.2017р. до господарського суду Одеської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

14.07.2017р. до господарського суду Одеської області від Заступника прокурора Одеської області надійшли заперечення на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ».

14.07.2017р. до господарського суду Одеської області від Заступника прокурора Одеської області надійшли письмові пояснення на виконання ухвали від 26.06.2017р.

19.07.2017р. до господарського суду Одеської області від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надійшли письмові пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 19.07.2017р. прокурор та представник Головного управління Держгеокадастру в Одеської області підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» у судовому засіданні заперечував з приводу задоволення позовних вимог.

Представник Затоківської селищної ради в засідання суду не з`явився, ухвали господарського суду Одеської області направлялись позивачу за належною адресою, зазначеною в витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 «Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи викладене, справа розглядається без участі представника Затоківської селищної ради за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

У судовому засіданні 19.07.2017р. після виходу судді з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін присутніх у судовому засіданні, та оцінивши надані докази, суд встановив:

Відповідно до рішення Ізмаїльської ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 15.06.1998 року серії І-ОД28 №005108 площею 2,9081га для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Одесатурист» () припинено, а юридичною особою-правонаступником є зареєстроване 02.02.2012р. Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист» ().

Відповідно до п. 1.2 Статуту ТОВ «Одесатурист»: «…Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист» створено шляхом реорганізації через перетворення Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист» і є правонаступником усіх прав та зобов'язань Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист»…»

Протоколом від 01.02.2012р. № 1 Установчих зборів засновників ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ» та протоколом № 15 від 01.02.2012р. Загальних зборів акціонерів АТ «Одесатурист» було затверджено передавальний акт, невід'ємною частиною якого є баланс, що був укладений між ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ» і АТ «Одесатурист».

Прокуратура зазначає, що у зв'язку з тим, що АТ «Одесатурист» було припинено, ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ», як правонаступник не переоформило право користування на земельну ділянку, а оскільки автоматичне переоформлення прав землекористування діючим законодавством не передбачено, то враховуючи положення п. В ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, право користування повинно бути припинено а Державний акт на право користування скасовано.

Вищезазначені обставини, стали підставою для звернення Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з даним позовом для захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій України» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів органів місцевого самоврядування.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, органи місцевого самоврядування, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Посилаючись на оціночну дефініцію «інтересів держави», а також враховуючи неналежний рівень контролю стану використання земель переданих у постійне користування, що має наслідком недостатнє надходження коштів до місцевого бюджету, прокурор подав до Господарського суду Одеської області позов про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування Державного акту на право постійного користування землею, скасування записів про реєстрацію, та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності українського народу Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначені повноваження міських рад у галузі земельних відносин, до яких належить: розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, вирішення інших питань у галузі земельних відносин.

Згідно з ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачено перелік підстав припинення прав користування земельною ділянкою, якими є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до п. 2.8. постанови Пленуму ВГСУ № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Суд зазначає, що звертаючись з позовною заявою, Заступник прокурора Одеської області визначає підставою для припинення права постійного землекористування припинення діяльності Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист».

Однак, суд не погоджується з правовою позицією прокуратури, оскільки Верховний Суд України у постанові від 21.02.2011 року по справі № 21-3а11 за позовом Сімферопольського міжрайонного природоохоронного прокурора до Фороської селищної ради Автономної Республіки Крим, треті особи - Національний університет біоресурсів і природокористування України, Кримський державний агротехнологічний університет, про скасування рішень Ради дійшов висновку, що приписи наведені у п. В ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається в примусовому порядку лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Вищого Господарського суду України від 20.05.2015р. по справі № 5024/2507/2011, в якій погоджуючись з позицією Верховного суду України по справі № 21-3а11 від 21.02.2011 року, суд вказав що підставою для припинення права користування земельною ділянкою може бути виключно ліквідація юридичної особи, а не її реорганізація.

Господарський суд звертає увагу, що протоколом Установчих зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Одесатурист» від 01.02.2012 № 1 визначено, що на зборах вирішено створити Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист» шляхом реорганізації через перетворення Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист», яке є правонаступником усіх прав та обов'язків та затвердити Передавальний акт. Тобто відбулося правонаступництво - перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого та у відповідності до статті 107 Цивільного кодексу України затверджено передавальний акт.

Отже, враховуючи факт реорганізації, а не повного припинення Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист», та наявність правонаступника всіх прав та обов'язків, посилання Заступника прокурора Одеської області на п. В ст. 141 Земельного кодексу України є необґрунтованими та безпідставними.

Що стосується переоформлення Державного акту, суд зазначає, що статтею 23 Земельного Кодексу України у редакції, чинній на момент його видачі передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Державний акт на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності або користування і видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що були прийняті в межах їх повноважень.

Земельний кодекс України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту) і Земельний кодекс України в редакції від 25.10.2001 року не передбачають жодних виняткових підстав для автоматичного набуття права користування земельними ділянками правонаступниками колишніх землекористувачів. Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту) і статті 123 Земельного кодексу України (в чинній редакції) надання земельних ділянок юридичним особам у користування здійснюється тільки на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Згідно зі статтями 19, 22 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту), підприємства, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, зверталися з відповідним клопотанням до місцевої ради, яка має право надавати земельні ділянки. Право власності на землю або право користування землею виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право.

Автоматичне переоформлення прав землекористування діючим законодавством України не передбачено. Статтею 23 Земельного кодексу України та статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються місцевими радами. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладання договору оренди і його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України).

Тобто, перехід до правонаступника (Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ») майнових прав і обов'язків Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист» не породжує автоматичний перехід до новоствореного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» права постійного користування земельною ділянкою, яка була відведена Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист».

В пункті 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України було зазначено, що юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, тобто це право належним чином посвідчується (мають Державний акт), але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 визнано неконституційним цей пункт, але тільки в частині встановлення державою строку для переоформлення прав на землю без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

При цьому, даним рішенням не було визнано неконституційним взагалі обов'язок громадян, підприємств, установ та організацій переоформити право користування або власності землею у загальному порядку.

Суд зазначає, що такі права повинні бути переоформлені, оскільки відповідно до частини 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою з земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, які належать до державної або комунальної власності. Всі інші підприємства можуть набути земельну ділянку у користуванні на умовах оренди. Але це не свідчить, що також автоматично можна вважати припиненими права осіб на користування земельними ділянками, які були їм надані без порушень чинного законодавства і які мають переважні права на належне оформлення правовідносин з власником землі, причому без встановлення конкретних строків.

До того ж, у пункті 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України правонаступники юридичних осіб не були вказані. Чинне законодавство України не містить норм, які б передбачали можливість правонаступництва саме у земельних правовідносинах, зазначена норма не регулює заміну землекористувача, а розповсюджується на право юридичної особи на переоформлення права постійного користування при його наявності, або на оформлення права користування у встановленому чинним законодавством порядку без визначення конкретних строків такого оформлення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 26.09.2011 року по справі №6-14цс11: «…пункт 6 Перехідних положень ЗК України визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте, обов'язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п. 6 Перехідних положень ЗК України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року.

Разом з цим п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми Державного акта на право власності на земельну ділянку та Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення…».

Аналогічний правова позиція відображена у постанові Вищого господарського суду України від 17 березня 2015 року по справі 924/1180/14: «…Отже, право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення підприємством, яке за новим Земельним кодексом не може набувати права постійного землекористуванні, зберігається за ним до приведення прав і обов'язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства як за правонаступником того землекористувача, якому було видано Державний акт на право постійного землекористування…».

Крім цього, суд звертає увагу, що рішенням Затоківської селищної ради № 666 від 30.03.2001р. спірна земельна ділянка передавалася АТ «Одесатурист» для розміщення об'єктів Кемпінгу «КАРОЛІНО». З огляду на це, на території спірної земельної ділянки розташовані об'єкти нерухомого майна, а саме: об'єкти Кемпінгу «КАРОЛІНО», які, на теперішній час, на праві приватної власності належать ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ» та передавалися йому, як правонаступнику АТ «Одесатурист».

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 90203430 від 21.06.2017 р.: «Власник: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» (), Розмір частки: 1/1. Форма власності: приватна. Адреса об'єкту нерухомого майна: Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вулиця Вокзальна, будинок 52. Об'єкт нерухомого майна: будівлі оздоровчого комплексу «Кароліно», опис об'єкта: Загальна площа (кв.м): 9871.5, Опис: будівлі оздоровчого комплексу «Кароліно» складаються в цілому з: № 15 - будинок відпочинку, загальною площею 156,0 кв.м., № 30 - будинок відпочинку, загальною площею 207,7 кв.м., № 33-49 - будинки відпочинку, загальною площею 749,7 кв.м., № 51-58 - будинки відпочинку, загальною площею 352,8 кв.м., № 59 - будинок відпочинку, загальною площею 81,2 кв.м., № 62 - будинок відпочинку, загальною площею 79,7 кв.м., № 68, 70, 115, 130 - будинки відпочинку, загальною площею 338,8 кв.м., № 75 - будинок відпочинку, загальною площею 112,9 кв.м., № 82 - будинок відпочинку, загальною площею 246,5 кв.м., № 83 - будинок відпочинку, загальною площею 167,2 кв.м., № 84 - будинок відпочинку, загальною площею 247,4 кв.м., № 85 - будинок відпочинку, загальною площею 136,7 кв.м., № 86 - будинок відпочинку, загальною площею 139,0 кв.м., № 87 - будинок відпочинку, загальною площею 136,7 кв.м., № 88 - будинок відпочинку, загальною площею 136,7 кв.м., № 89 - будинок відпочинку, загальною площею 320,9 кв.м., № 96-104, 125 - будинки відпочинку, загальною площею 1692, 0 кв.м., № 122 - будинок відпочинку, загальною площею 49,9 кв.м., № 124 - будинок відпочинку, загальною площею 50,0 кв.м., № 107 - душова, загальною площею 101,8 кв.м., № 108 - душова, загальною площею 99,2 кв.м., № 91, 92 - кінотеатр, загальною площею 83,8 кв.м., № 94 - будівля гральних автоматів, загальною площею 205,2 кв.м., № 105 - їдальня, загальною площею 2152,8 кв.м., № 23, 25, 26, 27 - бар, загальною площею 392,8 кв.м., № 29 - свердловина, загальною площею 5,8 кв.м., № 4 - будівля радіовузла, загальною площею 13,6 кв.м., № 8, 14, 50, 66 - санблоки, загальною площею 381,6 кв.м., № 21 - КНС, загальною площею 11,7 кв.м., № 22 - КНС, загальною площею 10,4 кв.м., № 95 - КНС, RRP-4HH7O9FPD загальною площею 11,1 кв.м., № 128 - склад, загальною площею 43,9 кв.м., № 129 - СТО, загальною площею 192,1 кв.м., № 110 - котельня, загальною площею 63,7 кв.м., № 111 - склад, загальною площею 66,0 кв.м., № 112 - склад, загальною площею 180,2 кв.м., № 114 - склад, загальною площею 135,9 кв.м., № 116 - трансформаторна підстанція, загальною площею 45,4 кв.м., № 123 - будинок охорони, загальною площею 10,0 кв.м., № 117 - майстерня, загальною площею 25,8 кв.м., № 118 - майстерня, загальною площею 142,9 кв.м., № 120 - майстерня, загальною площею 68,5 кв.м., № 121 - майстерня, загальною площею 25,5 кв.м., № 131 - резервуар для води, № 93 - естакада, № 5 - танцювальний майданчик, № 28 - автостоянка, № 31 - незавершене будівництво, № 32 - волейбольний майданчик.

Відповідно до Довідки Виконавчого комітету Затокіської селищної ради № 838/01-24-6, вбачається, що рішення виконкому Затоківської селищної ради від 04.06.08р. кемпінгу «КАРОЛІНО» була присвоєна юридична адреса: Одеська область, смт. Затока, м. Білгорода-Дністровського, Лиманський район, вул. Вокзальна, 52.

З огляду на вищевикладене, вбачається, що на спірній земельній ділянці, знаходяться об'єкти нерухомого майна, які на праві приватної власності належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ».

Згідно з частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У випадку, якщо на земельній ділянці розташовано кілька об'єктів нерухомості, до набувача одного серед декількох об'єктів, може перейти право користування лише на частину первісної земельної ділянки (нову земельну ділянку), на якій розташовані об'єкти нерухомості нового власника.

До ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ», як правонаступника АТ «Одесатурист», перейшло право приватної власності на будівлі оздоровчого комплексу «Кароліно». Спірна земельна ділянка, відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 666 від 30.03.2001р. передавалася АТ «Одесатурист» саме для розміщення об'єктів Кемпінгу «КАРОЛІНО».

Отже, Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 24.09.2001р. серії І-ОД № 000102, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 24, виданий АТ «Одесатурист» є дійсним та залишається чинним для ТОВ «ОДЕСАТУРИСТ», як для правонаступника АТ «Одесатурист».

Крім цього, суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982р., «Новоселецький проти України» від 11.03.2003р., «Федоренко проти України» від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 18.09.2013р. у справі №6-92цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Згідно із частиною третьою статті 82 Господарського процесуального кодексу України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Частиною першою статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її права, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення тягаря.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14.10.2010р., «Сєрков проти України» від 07.07.2011р., «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014р.) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, судом вбачається невідповідність заходу втручання держави (прокуратури Одеської області) в право відповідача на законне володіння майном критеріям, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки ні прокурором ні позивачами не обґрунтовано та не доведено суду який саме «суспільний» інтерес захищається прокурором у даному позові, мотивовано не доведено дотримання принципу «пропорційності» в обґрунтуванні позовних вимог.

Також ані прокурором, ані позивачами не обґрунтовано та не доведено суду як задоволення позовних вимог, призведе до справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами відповідача, які гарантовані Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, прокурор вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, надати повну оцінку підставам заявленого позову, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом обґрунтованого та мотивованого рішення.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи.

При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод всіх учасників судового процесу.

Отже, вищенаведене дає можливість суду дійти висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Що стосується позовних вимог про скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, скасування записів про реєстрацію, та зобов'язання повернути земельну ділянку суд зазначає, що дані вимоги є похідними від припинення права а тому також є безпідставними.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші наявні в матеріалах справи докази та пояснення представників сторін вищевикладених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Підсумовуючи наведене, суд оцінює позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим, в позові слід відмовити повністю.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 50, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАТУРИСТ» про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, скасування записів про реєстрацію, та зобов'язання повернути земельну ділянку - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 24.07.2017р.

Суддя О.Ю. Оборотова