ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа № 916/2791/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиОСОБА_4, м. Одеса
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року
у справі господарського суду Одеської області
за позовомЗаступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради в особі Виконавчого комітету Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, м. Одеса
доПублічного акціонерного товариства "Туристично-виробнича фірма "Чорне море", м. Одеса
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів1. ОСОБА_4, м. Одеса; 2. ОСОБА_5, м. Одеса
прозобов'язання знести самовільну побудовану споруду

за участю представників

прокуратури: не з'явився,

позивача-1: не з'явився,

позивача-2: не з'явився,

відповідача: не з'явився,

третьої особи-1: не з'явився,

третьої особи-2: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради в особі виконавчого комітету Одеської міської ради (далі за текстом - ВК Одеської міськради) та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (далі за текстом - Інспекції ДАБК в Одеській області) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відкритого акціонерного товариства "Туристично-виробнича фірма "Чорне море" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Туристично-виробнича фірма "Чорне море"(далі за текстом - ПАТ "ТВФ "Чорне море") про зобов'язання за свій власний рахунок знести самовільно побудовану споруду - приміщення паркінгу, що знаходиться на території, прилеглій до житлових будинків АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.11.2013 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.02.2014 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року в позові відмовлено.

Вищенаведені судові акти мотивовано не обґрунтованістю заявлених позовних вимог, не підтвердженням таких вимог наявними в матеріалах справи доказами та не відповідністю нормам чинного законодавства.

Не погоджуючись з судовими актами господарських судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2014 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Прокуратурою та іншими учасниками процесу відзивів на касаційну скаргу подано не було.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку з відпусткою судді Швеця В.О. у справі № 916/2791/13 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сибіга О.М., судді - Данилова М.В., Корсак В.А.

Учасників процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак вони не скористались передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові акти господарських судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.12.2001 року Одеською міською радою (орендодавець) та ВАТ "ТВФ "Чорне море" (орендар) укладено Договір про право тимчасового користування землею на умовах оренди, за умовами п. п. 1.1, 1.2 якого орендодавцем на підставі ст. ст. 3,10 Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", рішення Одеської міської ради № 975-ХХІІІ від 28.04.2000 року та рішення № 2718-ХХІІІ від 15.10.2001 року надано, а орендарем прийнято у строкове, платне володіння та користування земельну ділянку, загальною площею 3 417 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 за рахунок земель міста та згідно з планом земельної ділянки (Додаток № 1). Зазначена земельна ділянка (код УКЦВЗ - 1.11.6 - землі іншої комерційної діяльності) надана у володіння і користування орендаря терміном до 50 (п'ятдесяти) років для експлуатації та обслуговування готельного комплексу.

Прокурор, звернувшись до суду з даним позовом свої вимоги обґрунтував тим, що ВАТ "ТВФ "Чорне море" в січні 2008 року розпочато будівельні роботи з будівництва паркінгу на 88 паркомісць на території прилеглій до житлових будівників АДРЕСА_1 самовільно без відповідного дозволу, без оформлення документів на будівництво; самовільно побудована ПАТ "ТВФ "Чорне море" споруда функціонує без введення в експлуатацію у порядку, визначеному чинним законодавством; при цьому, спірними спорудами готелю, які знаходяться впритул до житлових будівель, зайнято ділянку, необхідну для належного їх (житлових будівель) обслуговування та експлуатації, що є підставою для знесення самовільної будівлі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що 21.03.2012 року Інспекцією ДАБК винесено припис № 138, яким вимагалось усунути порушення містобудівного законодавства та не виконувати роботи на об'єкті, у зв'язку з наданням ПАТ "ТВФ "Чорне море" недостовірної інформації в п. 1.4 Декларації про початок виконання будівельних робіт від 26.10.2011 року № ОД1, а саме, пославшись на Договір від 20.12.2001 року з метою доведення існування права на забудову землі декларант не зазначив про обмеження у вигляді заборони на будівництво.

17.06.2013 року Інспекцією ДАБК винесено припис № 569, в якому викладено вимогу про приведення у відповідність до чинного законодавства документацію на об'єкт, з огляду на виявлену в процесі перевірки експлуатацію ПАТ "ТВФ "Чорне море" незавершеного будівництва всупереч ч. 8 ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

16.08.2013 року Одеською міською радою та ПАТ "ТВФ "Чорне море" укладено Договір, за яким для експлуатації та обслуговування готельного комплексу отримано в оренду земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 на якій розміщено спірний об'єкт, з правом її забудови (обмеження, передбачені в п. 8.1 Договору стосуються будівництва без дозволу, що не доведено шляхом надання належних доказів у вигляді приписів Інспекції ДАБК).

Отже, порушення, вказане в приписі Інспекцією ДАБК від 21.03.2012 року № 138, відповідач усунув, уклавши з Одеською міською радою 16.08.2013 року до подання позову нотаріально посвідчений Договір, за яким отримано в оренду земельну ділянку з правом її забудови.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.08.2013 року у справі № 815/5005/13-а, яка набрала законної сили, визнано протиправною та скасовано постанову Інспекції ДАБК від 25.06.2013 року № 144 про накладення штрафу в зв'язку з функціонуванням об'єкту не введеного в експлуатацію через недоведеність такого висновку Інспекції ДАБК належними доказами. Цією ж постановою суду відмовлено у позові про скасування припису від 17.06.2013 року № 569, оскільки останній фактично виконано, а тому дія припису вичерпана його виконанням.

Інші оформлені Інспекцією ДАБК приписи в матеріалах справи відсутні, однак з постанови Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2013 року у справі № 815/4430/13-а вбачається, що 13.05.2013 року винесено припис № 356, підставою для чого стало невиконання припису від 21.03.2012 року № 138, зафіксовані в якому порушення усунуто шляхом підписання Договору оренди від 16.08.2013 року.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з посиланням на положення ч. ч. 1, 4 ст. 376 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що відхилення від проекту чи самочинне будівництво є підставою для звернення позивачів до господарського суду з вимогами про зобов'язання відповідача провести перебудову приміщень, які вони вважають збудованими самовільно, що згідно ч. 7 ст. 376 Цивільного кодексу України є обов'язковою передумовою для звернення з позовом про знесення самочинного будівництва.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, вважає, що такі висновки господарських судів попередніх інстанцій є передчасними та зроблені без належного з'ясування всіх обставин у справі з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відповідачем виконано вимоги приписів про усунення порушень та не звернення до суду заінтересованих осіб до суду з позовом про зобов'язання відповідача провести перебудову приміщень, господарські суди попередніх інстанцій на звернули увагу на те, що в силу приписів ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, судам необхідно було встановити чи має спірний об'єкт ознаки самочинного будівництва, а саме: чи має особа, яка здійснила таке будівництво рішення органу місцевого самоврядування про відведення земельної ділянки під спірний об'єкт будівництва; чи розроблено проект на таке будівництво; чи існує відхилення від такого проекту; чи допущено порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту).

В силу приписів ч. ч. 2 - 7 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Водночас, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

При цьому, для вирішення питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки доказів та фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2014 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року - скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 03.02.2014 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 року у справі № 916/2791/13 - скасувати.

3. Справу № 916/2791/13 направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

В.А. Корсак