ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2017 р. Справа № 922/294/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Пуль О.А.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №953 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2017 у справі № 922/294/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

про стягнення 133769,60 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Порше Лізинг Україна" звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Постман" заборгованості по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг № 00006350 від 10.12.2012 у розмірі 17476,19 грн., плати за фактичний час користування у розмірі 19855,77 грн., збитків у розмірі 89760,48 грн., пені у розмірі 877,68 грн., 3% річних у розмірі 868,72 грн., інфляційних втрат у розмірі 4930,76 грн., що разом становить 133769,60 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.02.2017 (суддя Кухар Н.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті лізингових платежів за Договором про фінансовий лізинг №00006350 від 10.12.2012 в розмірі 17476,19 грн., плату за фактичний час користування у розмірі 9929,42 грн., пеню в розмірі 877,68 грн., 3% річних в розмірі 868,72 грн., інфляційні втрати в розмірі 4930,76 грн., а також витрати з оплати судового збору в розмірі 511,24 грн. В іншій частині позовних вимог у позові відмовлено.

Позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість вищевказаного рішення та на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 89760,48 грн. та часткової відмови у стягненні заборгованості за фактичний час користування у розмірі 9926,35 грн. та ухвалити нове рішення, згідно з яким стягнути з відповідача на користь позивача 89760,48 грн. збитків та 19855,77 грн. плати за фактичний час користування; в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 24.04.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: позивачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; відповідачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

21.04.2017 у зв'язку з відпусткою судді Фоміної В.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: ОСОБА_1, суддя Крестьянінов О.О., суддя Тарасова І.В.

Ухвалою суду від 24.04.2017 розгляд справи відкладено на 22.05.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду: позивачу - обґрунтований розрахунок суми основного боргу з урахуванням доказів її часткової сплати відповідачем та застосування обмінного курсу банку, обраного позивачем, документи на підтвердження оплати та відповідного курсу (платіжні документи, довідки, банківські виписки тощо); обґрунтований розрахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат з зазначенням суми боргу, періоду прострочення, тощо; обґрунтований розрахунок плати за користування об'єктом лізингу після припинення договору та мотивовані пояснення щодо правомірності нарахування такої плати за травень 2015 року з огляду на те, що, за даними позивача, договір розірвано з 16.06.2015; оригінал вимоги від 05.05.2015 про сплату заборгованості за договором, повернення обєкту лізінгу та повідомлення про відмову від договору разом з доказами направлення її відповідачу; докази на підтвердження того, що саме цю вимогу було направлено відповідачеві (документ відділення зв'язку з ідентифікуючими ознаками вкладення до поштового відправлення); письмові пояснення стосовно місцезнаходження відповідача станом на дату направлення вимоги з урахуванням наявних у матеріалах справи документів виконавчого провадження (зокрема, акту державного виконавця), в яких зазначено адресу ТОВ "Постман" - м.Київ, проспект 40-річчя Жовтня, 120/1; - обгрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми реальних збитків та упущеної вигоди (з урахуванням питань, що були предметом розгляду в судовому засіданні 24.04.2017); відповідачу: відзив на апеляційну скаргу, мотивовані пояснення та докази на підтвердження своєї правової позиції в даній справі, контррозрахунок щодо заявлених позивачем до стягнення сум (у разі незгоди із позовними вимогами), пояснення щодо фактичного місцезнаходження ТОВ "Постман".

Однак вимог даної ухвали сторонами не було виконано. У судовому засіданні 22.05.2017 представник позивача просив суд надати йому додатковий час для виконання вимог ухвали суду від 24.04.2017, у зв'язку з чим звернувся з клопотаннями про продовження розгляду справи та відкладення її розгляду. У вказаному судовому засіданні колегією суддів також було поставлено запитання представникові позивача щодо правового обгрунтування позовних вимог з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі № 7/5005/2240/2012, однак відповіді на вказане запитання представником позивача не було надано.

Ухвалою суду від 22.05.2017 клопотання позивача про відкладення розгляду справи та про продовження строку її розгляду задоволено, розгляд справи відкладено на 06.07.2017, запропоновано учасникам процесу не пізніше, ніж за три дні до судового засідання, надати суду: позивачу - докази, що були витребувані ухвалою суду від 24.04.2017; письмові пояснення з урахуванням питань, які були предметом розгляду в судовому засіданні 22.05.2017.

05.07.2017 у зв'язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О.

06.07.2017 позивач надав додаткові пояснення щодо розрахунку лізингового платежу та щодо плати за користування об'єктом лізингу, а також надав зведену облікову виписку з рахунку клієнта, ТОВ "Постман" - тобто фактично вимоги ухвал суду від 24.04.2017 та від 22.05.2017 не виконано в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 розгляд справи відкладено на 20.07.2017, сторонам надано припис виконати вимоги ухвал від 24.04.2017 та від 22.05.2017 щодо надання відповідних доказів та пояснень, зокрема, позивачу - надати обґрунтований розрахунок суми боргу та нарахувань на неї з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012.

Позивач витребуваних ухвалою від 06.07.2017 пояснень не надав, натомість звернувся до суду з клопотанням (вх.№7611 від 20.07.2017) про розгляд справи без участі представника позивача, який не може бути присутнім у судовому засіданні.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судових засідань у даній справі (копії відповідних ухвал суду було направлено на наявну в матеріалах справи адресу ТОВ "Постман", зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернуто відділенням зв'язку до суду з відміткою "вибув"), відзиву на апеляційну скаргу не надав, не направив у судові засідання свого представника та не повідомив суд про причини його неявки.

19.07.2017 у зв'язку з відпусткою суддів Тарасової І.В. та Фоміної В.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України (зокрема, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі, і за клопотанням позивача, для надання сторонами додаткових пояснень та доказів), колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

10.12.2012 між ТОВ "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та ТОВ "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №№ 00006350, невідємною частиною якого є Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (які разом із договором іменуються Контракт), графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, (т.1, а.с. 22 - 36), додаткова угода №1/1 від 12.01.2015 до договору та змінений графік лізингових платежів (т.1, а.с. 37 43).

Відповідно до умов Контракту (з урахуванням вищевказаної додаткової угоди), об'єктом лізингу є транспортний засіб типу VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2012 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZDX058503, двигун № СВZ 915018 (надалі - об'єкт лізингу); вартість об'єкта лізингу еквівалент 17569,00 дол. США; авансовий платіж - еквівалент 5270,00 дол. США; обсяг фінансування еквівалент 12298,31 дол. США; кількість лізингових платежів - 84; строк лізингу (місяців) - 84; лізинговий платіж - еквівалент 235,73 дол. США.

Контрактом встановлено, що платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом долара США.

Відповідно до п.4.1. Контракту ТОВ "Порше Лізинг Україна" зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли ТОВ "Порше лізинг Україна" матиме право розірвати цей Контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи (зокрема, наданою позивачем копією зведеної облікової виписки з рахунку клієнта, ТОВ "Постман" (т.2, а.с.16), відповідач порушував свої зобов'язання лізингоодержувача, сплачуючи лізингові платежі несвоєчасно та не в повному обсязі.

Пунктами 8.3.2, 12.6.1, 12.7, 12.13 Контракту врегульовано порядок його дострокового розірвання на вимогу ТОВ "Порше лізинг Україна" в односторонньому порядку на повернення обєкту лізингу, зокрема, у разі порушення ТОВ "Постман" визначених Контрактом умов оплати.

02.06.2015 позивачем було направлено відповідачеві вимогу (вих. № 00006350 від 05.05.2015) про сплату заборгованості за Контрактом, повернення об'єкта лізингу та повідомлено про відмову від Контракту. Однак вказана вимога була повернута позивачу у зв'язку з тим, що осіб для вручення не знайдено, оскільки адресат виїхав з місця реєстрації (т.1, а.с. 51 53).

Відповідно до п. 12.7. Контракту, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від Контракту, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10 (десятий) календарний день з дня відправлення такого повідомленням, що підтверджується документами з відміткою ДП "Укрпошта" про прийняття повідомлення для відправки.

Таким чином, вимога, що була направлена на адресу відповідача 02.06.2015, вважається отриманою відповідачем 12.06.2015.

Згідно п. 12.13. Контракту, у випадках, передбачених п. 12.6. та 12.12., Контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони. Оскільки вимога була направлена позивачем відповідачу 02.06.2015, то згідно з п. 12.13. Контракту, він вважається розірваним з 16.06.2015.

19.08.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було вчинено виконавчий напис №1481 (т.1, а.с.58) про зобов'язання повернути від відповідача обєкт лізингу на користь позивача. 26.08.2015 державним виконавцем Голосіївського районного управління юстиції м. Київ ОСОБА_3 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №1481 від 19.08.2015 щодо повернення обєкта лізингу. 08.09.2015 державним виконавцем Тущенко П.Л. було складено акт опису і арешту майна (т.1, а.с.60), відповідно до якого обєкт лізингу повернуто позивачу.

Таким чином, як підтверджується матеріалами справи, у період до розірвання Контракту (до 16.06.2015) відповідач користувався обєктом лізингу на умовах даного Контракту, а в період з 16.06.2015 по 08.09.2015 здійснював фактичне користування обєктом лізингу.

Згідно з п. 6.17 Контракту, сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою ТОВ "Порше лізинг Україна" відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, ТОВ "Порше лізинг Україна" було визначено період стягнення лізингових платежів за Контрактом з січня по квітень 2015 року включно та період стягнення плати за користування обєктом лізингу з травня по серпень 2015 року включно. Колегія суддів зазначає, що відповідне є правом позивача згідно зі ст.22 ГПК України, тому враховуючи, що в ході розгляду справи учасниками процесу не було подано клопотань про вихід за межі позовних вимог в порядку п.2 ст.83 ГПК України, позовні вимоги ТОВ "Порше лізинг Україна" підлягають розгляду судом в заявленому позивачем обсязі.

Тому висновок місцевого господарського суду про відмову у стягненні з відповідача коштів за період травень червень 2015 року з тих підстав, що дані суми були необґрунтовано заявлені як плата за користування обєктом лізингу (а не як лізинговий платіж) до фактичного розірвання Контракту є таким, що не узгоджується з матеріалами справи, зокрема, з умовами Контракту, за якими плата за користування обєктом лізингу дорівнює розміру лізингового платежу і має бути в будь-якому випадку стягнута з відповідача, який у відповідний період користувався обєктом лізингу. Як вбачається зі змісту позовних вимог, різниця між визначенням правової природи даних сум полягає виключно в тому, що на суму лізингових платежів ТОВ "Порше лізинг Україна" нараховано пеню, річні та інфляційні, а на суми оплати за фактичне користування обєктом лізингу відповідні нарахування не здійснювалися.

Надаючи оцінку позовним вимогам в частині заборгованості відповідача перед позивачем щодо сплати лізингових платежів та плати за час фактичного користування обєктом лізингу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з пояснень позивача та наданої ним зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ТОВ "Постман", останнім у період з січня по серпень 2015 року здійснювалася сплата лізингових платежів (плати за користування обєктом лізингу) несвоєчасно та не в повному обсязі, а саме, мала місце часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1281,53 грн. (згідно рахунку № 00255010 від 13.01.2015); несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 4761,75 грн. (згідно рахунку № 00256850 від 02.02.2015); несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 5893,25 грн. (згідно рахунку № 00262534 від 06.03.2015); несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 5539,66 грн. (згідно рахунку № 00268287 від 06.04.2015). Також відповідачем не було оплачено рахунки-фактури за фактичне використання обєкту лізингу в розмірі: щомісячного лізингового платежу за травень 2015 року на суму 4970,60 грн., щомісячного лізингового платежу за червень 2015 року на суму 4955,75 грн., щомісячного лізингового платежу за липень 2015 року на суму 4956,22 грн., щомісячного лізингового платежу за серпень 2015 року на суму 4973,20 грн.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, належні до сплати суми в гривнях, що зазначалися у виставлених позивачем відповідачеві рахунках-фактурах, відповідали доларовому еквіваленту згідно з обумовленим у Контракті курсом ПАТ Креді ОСОБА_4.

ТОВ "Порше лізинг Україна" просить суд стягнути з ТОВ "Постман" суму основного боргу за лізинговими платежами за січень - квітень 2015 року у розмірі 17476,19 грн. та плати за фактичний час користування обєктом лізингу протягом травня серпня 2015 року у розмірі 19855,77 грн.

Місцевий господарський суд, встановивши обставини щодо несвоєчасного та неповного погашення відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем за вищевказані періоди, із посиланням на ст.11, 509, 525, 526, 530, 806 ЦК України, а також на відповідні норми Закону України Про фінансовий лізинг, дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню як такі, що є обґрунтованими і підтверджуються матеріалами справи (окрім періоду травень червень 2015 року, що, як було встановлено вище, безпідставно виключений місцевим господарським судом із загального строку нарахування сум заборгованості).

Проте судом першої інстанції було залишено поза увагою наступне.

Відповідно до умов Контракту (п.6.1) та виставлених позивачем відповідачеві рахунків-фактур, кожний лізинговий платіж містив наступні складові: 1) відшкодування частини від обсягу фінансування, тобто частини вартості обєкта лізингу 2) проценти та комісії. При цьому пунктом 6.11 в) Контракту встановлено порядок розподілу лізингових платежів, за яким в разі здійснення лізингоотримувачем платежів, які не покривають всіх його зобовязань перед лізингодавцем, та/або затримки платежів у першу чергу зараховуються саме відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частина від обсягу фінансування.

Частинами 2, 3 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно з частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як було встановлено вище, укладений між сторонами договір лізингу (Контракт) було розірвано в односторонньому порядку на вимогу лізингодавця з 16.06.2015.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За таких обставин, наслідком розірвання договору про фінансовий лізинг є відсутність у ТОВ Порше Лізинг Україна права вимагати у ТОВ "Постман" оплати вартості обєкта лізингу, оскільки право власності на нього від позивача до відповідача не перейшло і у відповідача не виник обов'язок з викупу даного об'єкту, який залишився у власності позивача.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача такої складової частини лізингового платежу (плати за користування обєктом лізингу) як відшкодування вартості цього майна, що залишилося у власності позивача, є безпідставними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013р. у справі №7/5005/2240/2012, у постановах Вищого господарського суду від 06.06.2017 у справі №927/683/16, від 10.07.2017 у справі № 913/1048/16 тощо.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням даної правової позиції, а також вищенаведених приписів п. 6.11 Контракту стосовно порядку розподілу лізингових платежів - стягненню з відповідача на користь позивача підлягає лише та частина лізингового платежу, яку становлять проценти та комісії.

Як вбачається із рахунку-фактури від 13.01.2015 (т.1, а.с.47) та зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ТОВ "Постман", за січень 2015 року, відповідач мав сплатити лізинговий платіж у розмірі 4285,57 грн. (1629,11 грн. відшкодування частини вартості обєкта лізингу та 2656,46 грн. проценти і комісії), однак фактично відповідачем було сплачено за січень 2015 року 3004,04 грн. Отже, враховуючи, що фактично сплачена відповідачем за січень 2015 року сума перевищує нарахований позивачем розмір процентів і комісії за вказаний період, колегія суддів дійшла висновку про те, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з лізингового платежу за січень 2015 року в сумі 1281,53 грн. позивачеві слід відмовити.

Щодо сум, заявлених позивачем до стягнення за лютий квітень 2015 року, колегія суддів зазначає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, виключно в частині стягнення сум процентів і комісії: за лютий 2938,09 грн., за березень 3619,50 грн., за квітень 3386,59 грн, усього - 9944,18 грн. Відповідно, в частині стягнення 7532,01 грн. основного боргу позов задоволенню не підлягає.

Зазначене стосується і сум оплати за фактичне користування обєктом лізингу за період з травня по серпень 2015 року, тому із заявлених позивачем 19855,77 грн. до сплати відповідачем належить 11994,27 грн., а у стягненні 7861,50 грн. має бути відмовлено.

Стосовно пені, річних та інфляційних, нарахованих позивачем на суму заборгованості за лізинговими платежами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 8.2.1 Контракту, у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на суму основного боргу, яку він вважав належною до стягнення (17476,19 грн.) було нараховано пеню у загальній сумі 877,68 грн. за періоди тривалістю у шість місяців починаючи з дат, коли відповідні зобовязання згідно з Контрактом мали бути виконані (16.01.2015, 16.02.2015, 16.03.2015 та 16.04.2015). Місцевий господарський суд визнав зазначені розрахунки правомірними і такими, що відповідають нормам чинного законодавства.

Разом з тим, згідно з частинами третьою, пятою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Таким чином, за загальним правилом, можливість застосування кредитором такого виду відповідальності як пеня передбачає діючий між сторонами письмовий договір з встановленням порядку та розміру її нарахування.

Як уже зазначалося, договірні правовідносини між сторонами припинилися з 16.06.2015, оскільки укладений між сторонами договір лізингу (Контракт) було розірвано в односторонньому порядку на вимогу лізингодавця

Відповідно до п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 ГПК України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зважаючи на невірно визначений місцевим господарським судом період нарахування належної до стягнення пені за порушення відповідачем грошового зобовязання, колегія суддів зазначає, що арифметично правильним розрахунком пені виходячи з розміру сум основного боргу зі сплати лізингових платежів є наступний:

- за лютий 2015 року на суму боргу в розмірі 2938,09 грн. в період з 16.02.2015 по 16.06.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 97,40 грн.;

- за березень 2015 року на суму боргу в розмірі 3619,50 грн. в період з 16.03.2015 по 16.06.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 91,23 грн.;

- за квітень 2015 року на суму боргу в розмірі 3386,59 грн. в період з 16.04.2015р. по 16.06.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 57,53 грн.

Загальна сума пені, що підлягає стягненню, становить 246,16 грн., відповідно, в частині позовних вимог про стягнення 631,52 грн. пені позивачеві слід відмовити.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення 3% річних у розмірі 868,72 грн., інфляційних витрат у розмірі 4930,76 грн, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом обґрунтовано, із посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що суми річних та інфляційних підлягають стягненню за весь період прострочення платежів (з моменту настання строку їх сплати по визначену позивачем дату 07.11.2016). Разом з тим, враховуючи, що, як було встановлено вище, суму основної заборгованості, на яку нараховуються відсотки річних та інфляційні втрати, позивачем та судом першої інстанції було визначено неправильно, колегія суддів, здійснивши відповідні перерахунки, зазначає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 490,69 3% річних та 2887,38 грн. інфляційних втрат.

Відповідно, в частині позовних вимог про стягнення 378,03 грн. 3% річних та 2043,38 грн. інфляційних втрат у позові має бути відмовлено.

В ході апеляційного провадження ТОВ Порше Лізинг Україна наполягало на стягненні з відповідача збитків у розмірі 89760,48 грн. (з яких 39141,08 грн. реальні збитки і 50619,40 грн. упущена вигода).

Стосовно даної позовної вимоги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22.01.2013 у справі №3-72гс12.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) звязку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а саме, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, суму реальних збитків 39141,08 грн. позивачем розраховано відповідно до витрат, понесених ним на оплату юридичних і юридично-консультаційних послуг, а також витрат на послуги зберігання згідно з договорами, укладеними ним із ТОВ Юридична компанія "Тріпл Сі", ТОВ "Автосоюз", ТОВ "Юридична фірма Вернер", у звязку з порушенням відповідачем умов Контракту. На думку позивача, вказані витрати є такими, які ТОВ Порше Лізинг Україна мусило зробити для відновлення свого порушеного права.

В обґрунтування зазначеної вище вимоги позивач посилається на статті 224, 225 Господарського кодексу України, статтю 22 Цивільного кодексу України, та пункти 8.2.3, 8.6 Контракту, відповідно до яких до позивач зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, у тому числі, витрат на правову допомогу.

Проте, наданими позивачем доказами - рахунками-фактурами та актами наданих послуг (т.1, а.с. 69 77) - не підтверджується проведення ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" дій, зазначених в укладеному між сторонами договорі про надання юридично-консультаційних послуг (т.1, а.с.63), а саме забезпечення повернення обєкта лізингу замовнику (ТОВ Порше Лізинг Україна), забезпечення виконання грошових зобовязань лізингоодержувача перед замовником, вжиття заходів, спрямованих на представництво інтересів замовника у виконавчому та судовому провадженні з метою вилучення об'єкта лізингу тощо, оскільки у даних документах не зазначено, які саме дії вчинялися ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" та не наведено обґрунтування вартості відповідних послуг. Отже, на думку колегії суддів, позивачем не доведено наявність причинного звязку між протиправною поведінкою порушника та понесеними ТОВ Порше Лізинг Україна витратами у заявленому ним розмірі, що унеможливлює стягнення даної суми.

Крім того, позивач відносить до складу реальних збитків витрати на оплату послуг ТОВ Автосоюз з відповідального зберігання обєкта лізингу. При цьому, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, вказані послуги надавалися ТОВ Автосоюз після розірвання Контракту та повернення відповідачем обєкта лізингу позивачеві.

Колегія суддів зазначає, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. ст. 623, 1166 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Отже, позивачу слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, слід враховувати, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, вона повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

З матеріалів справи вбачається, що обєкт лізингу повернутий відповідачем позивачеві, а тому подальші дії щодо вказаного майна жодним чином не залежать від відповідача.

Позивачем не доведено причинного звязку між несплатою відповідачем лізингових платежів та оплатою послуг зберігання обєкта лізингу після його повернення власнику (позивачу у справі), оскільки вказані дії останнього щодо передачі обєкта лізингу на зберігання не є обовязковими та не можуть визнаватись збитками .

З наведеного в сукупності вбачається, що сплата позивачем вартості послуг за договорами зберігання не має причинно-наслідкового звязку з невиконанням ТОВ Постман умов Контракту.

Так, позивачем не доведено як факту заподіяння збитків (у вигляді сплачених позивачем коштів за зберігання його майна) так і вини відповідача у тому, що майно зберігалось не його власником, а отже відсутні визначальні складові елементи складу цивільного правопорушення, такі як: причинний зв'язок між порушенням зобов'язання відповідачем і збитками. Окрім того, позивачем не доведено наявності відповідних реальних збитків.

Стосовно суми 6000,00 грн., сплаченої позивачем ТОВ Юридична фірма Вернер за договором про надання юридичних послуг від 09.06.2010 №17/2010 за юридичне супроводження стягнення заборгованості з відповідача в судовому порядку, колегія суддів зазначає, що заявлені до стягнення збитки, пов'язані із сплатою юридичних послуг, не можна розцінювати як збитки у розумінні статей 611, 623 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак шкоди (її грошового вираження у формі збитків) відповідно до вимог чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку із заборгованістю, яка стягувалася позивачем у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Контрактом.

Аналогічна правова позиція викладена у оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 №01-06/20/2014 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків.

При цьому, вимоги в частині стягнення 6000,00 грн. не можуть бути відшкодовані позивачеві і на підставі статті 44 ГПК України, оскільки цією статтею передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Отже, витрати, які включені позивачем до складу реальних збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за Контрактом) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення вказаних збитків є безпідставною.

В обґрунтування вимог про стягнення 50619,40 грн. упущеної вигоди позивач посилається на п.12.9 Контракту, відповідно до якого в разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності лізингодавця, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими; Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця.

Позивач зазначає, що різниця між ринковою вартістю обєкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу становила 50619,40 грн. грн. На доказ даного твердження ним надано лише копію виставленого відповідачу рахунку-фактури від 18.03.2016 на зазначену суму (т.1, а.с.107). При цьому позивачем не надано суду першої та апеляційної інстанції доказів продажу обєкта лізингу (або доказів, на підставі яких визначено його ринкову вартість) тоді як їх наявність є обовязковою передумовою стягнення суми збитків в порядку пункту 12.9 Контракту.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апелянтом (позивачем), як у суді першої, так і апеляційної інстанції не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, у звязку з чим в позовних вимогах в частині стягнення збитків у загальній сумі 89760,48 грн. має бути відмовлено.

Отже, аргументи позивача не знайшли підтвердження в ході апеляційного провадження в даній справі, у звязку з чим у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як було зазначено вище, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як таке, що прийнято при неповному застосуванні норм матеріального права. Натомість слід прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог згідно із здійсненими судом апеляційної інстанції розрахунками.

З огляду на викладене, керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктом 4 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2017 у справі №922/294/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (адреса: 62458, Харківська обл., Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (адреса: 02152, м. Київ, пр.-т ОСОБА_5, буд. 1В, офіс В; ): 9944,18 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00006350 від 10.12.2012; 11994,27 грн. плати за фактичний час користування обєктом лізингу, 490,69 грн. 3% річних; 2887,38 грн. інфляційних витрат; 246,16 грн. пені; 383,44 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 421,78 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

В частині стягнення 7532,01 грн. основного боргу, 7861,50 грн. плати за фактичний час користування обєктом лізингу, 89760,48 грн. збитків, 631,52 грн. пені, 378,03 грн. 3% річних, 2043,38 грн. інфляційних витрат у позові відмовити.

Повний текст постанови складено 25.07.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.