ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2017 р. Справа № 922/98/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Пуль О.А.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №850 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі № 922/98/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт.Покотилівка Харківського району Харківської області,

про стягнення 108086,16 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ "Порше Лізинг Україна", звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з ТОВ "Постман" 21826,97 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за укладеним між сторонами договором про фінансовий лізінг № 00009107 від 25.11.2013, 73537,66 грн. збитків, 3884,27 грн. пені, 510,15 грн. штрафу,1165,28 грн. 3% річних, 7161,82 грн. інфляційних витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.02.2017 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача: 21826,97 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізінг № 00009107 від 25.11.2013; 1165,28 грн. 3% річних; 7161,82 грн. інфляційних витрат; 1168,51 грн. пені; 352,47 грн. штрафу, 475,13 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що, на його думку вищевказане рішення в частині відмови у стягненні з відповідача збитків у розмірі 73537,66 грн. є необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи та неповного дослідження поданих позивачем доказів. Апелянт просить у вищевказаній частині оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача збитки в розмірі 73537,66 грн.; в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 24.04.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: позивачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; відповідачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

21.04.2017 у зв'язку з відпусткою судді Фоміної В.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: ОСОБА_1, суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою суду від 24.04.2017 розгляд справи відкладено на 22.05.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду: позивачу - обгрунтований розрахунок суми основного боргу з урахуванням доказів її часткової сплати відповідачем та застосування обмінного курсу банку, обраного позивачем, документи на підтвердження оплати та відповідного курсу (платіжні документи, довідки, банківські виписки тощо); обґрунтований розрахунок пені, 3% річних, інфляційних втрат з зазначенням суми боргу, періоду прострочення, тощо; докази направлення відповідачеві та отримання ним вимог щодо сплати заборгованості (на підтвердження правомірності нарахування штрафу відповідно до п.8.2.2 договору); обгрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми реальних збитків та упущеної вигоди (з урахуванням питань, що були предметом розгляду в судовому засіданні 24.04.2017); відповідачу - відзив на апеляційну скаргу, мотивовані пояснення та докази на підтвердження своєї правової позиції в даній справі, контррозрахунок щодо заявлених позивачем до стягнення сум (у разі незгоди із позовними вимогами).

17.05.2017 позивач надав додаткові пояснення, в яких наполягає на стягненні з відповідача заявленої суми позовних вимог у розмірі 108086,16 грн. У судовому засіданні 22.05.2017 представник позивача просив суд надати йому додатковий час для виконання вимог ухвали суду від 24.04.2017, у зв'язку з чим звернувся з клопотаннями про продовження розгляду справи та відкладення її розгляду. У вказаному судовому засіданні колегією суддів також було поставлено запитання представникові позивача щодо правового обгрунтування позовних вимог з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі № 7/5005/2240/2012, однак відповіді на вказане запитання представником позивача не було надано.

Ухвалою суду від 22.05.2017 клопотання позивача про відкладення розгляду справи та про продовження строку її розгляду задоволено, розгляд справи відкладено на 06.07.2017, запропоновано учасникам процесу не пізніше, ніж за три дні до судового засідання, надати суду: позивачу - докази, що були витребувані ухвалою суду від 24.04.2017; письмові пояснення з урахуванням питань, які були предметом розгляду в судовому засіданні 22.05.2017; відповідачу - відзив на апеляційну скаргу, мотивовані пояснення та докази на підтвердження своєї правової позиції в даній справі, контррозрахунок щодо заявлених позивачем до стягнення сум (у разі незгоди із позовними вимогами), пояснення щодо фактичного місцезнаходження ТОВ "Постман".

05.07.2017 у зв'язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Пуль О.В., суддя Фоміна В.О.

06.07.2017 позивач надав додаткові пояснення, за змістом аналогічні до позовної заяви та до раніше наданих пояснень від 17.05.2017 - без урахування питань, що були предметом розгляду в судових засіданнях 24.04.2017 та 22.05.2017, тобто фактично вимоги відповідних ухвал суду ним не виконано.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 розгляд справи відкладено на 20.07.2017, сторонам надано припис виконати вимоги ухвал від 24.04.2017 та від 22.05.2017 щодо надання відповідних доказів та пояснень, зокрема, позивачу - надати обґрунтований розрахунок суми боргу та нарахувань на неї з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012.

19.07.2017 позивач надав додаткові пояснення, в яких наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі (без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012). У судове засідання 20.07.2017 позивач не направив свого представника та не повідомив суд про причини його неявки.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судових засідань у даній справі (копії відповідних ухвал суду було направлено на наявну в матеріалах справи адресу ТОВ "Постман", зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернуто відділенням зв'язку до суду з відміткою "вибув"), відзиву на апеляційну скаргу не надав, не направив у судові засідання свого представника та не повідомив суд про причини його неявки.

19.07.2017 у зв'язку з відпусткою судді Фоміної В.О. здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та за результатами повторного автоматичного розподілу справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України (зокрема, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі, і за клопотанням позивача, для надання сторонами додаткових пояснень та доказів), колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

25.11.2013 між ТОВ "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та ТОВ "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00009107, невідємною частиною якого є Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (які разом із договором іменуються Контракт), графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, (т.1, а.с. 20 - 36), додаткова угода №1/1 від 12.01.2015 до договору та змінений графік лізингових платежів (т.1, а.с. 38 44).

Відповідно до умов Контракту (з урахуванням вищевказаної додаткової угоди), об'єктом лізингу є транспортний засіб типу: VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI; рік виробництва 2013; шасі № WV1ZZZ2KZEX065203; двигун № НОМЕР_1 (далі за текстом обєкт лізингу); вартість об'єкту лізингу еквівалент 19790,00 дол. США; авансовий платіж - еквівалент 5937,00 дол. США; обсяг фінансування еквівалент 13853,00 дол. США; кількість лізингових платежів - 84; строк лізингу (місяців) - 84; лізинговий платіж - еквівалент 297,44 дол. США.

Контрактом встановлено, що платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом долара США.

На виконання умов вищезазначеного Договору, позивач передав відповідачу предмет лізингу, що підтверджується підписаним представниками сторін актом прийому-передачі (т.1, а.с. 37).

Відповідно до п.4.1. Контракту ТОВ "Порше лізинг Україна" зберігає за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії Контракту (окрім випадків, коли ТОВ "Порше лізинг Україна" матиме право розірвати цей Контракт та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2015 року відповідач порушував свої зобов'язання лізингоодержувача, сплачуючи лізингові платежі несвоєчасно та не в повному обсязі.

Пунктами 8.3.2, 12.6.1, 12.7, 12.13 Контракту врегульовано порядок його дострокового розірвання на вимогу ТОВ "Порше лізинг Україна" в односторонньому порядку на повернення обєкту лізингу, зокрема, у разі порушення ТОВ "Постман" визначених Контрактом умов оплати.

Позивач, користуючись правом, передбаченим п.п. 8.3.2. та 12.6.1 Контракту, звернувся до відповідача з вимогою (повідомленням) б/н від 16.04.2015 (т.1, а.с.47), в якому зазначив про розірвання Контракту в односторонньому порядку в звязку з несплатою лізингових платежів, вимагав у відповідача протягом 10 робочих днів повернути обєкт лізингу та протягом трьох днів сплатити існуючу заборгованість з лізингових платежів. На вказаній вимозі наявний відтиск печатки ТОВ Постман та підпис особи, прізвище, імя, по батькові якої не зазначено, як не зазначено і її посадове становище і дату отримання цього листа.

22.04.2015 відповідач добровільно повернув позивачу обєкт лізингу, про що сторонами складено відповідний акт приймання-передачі (т.1, а.с. 48), в якому зазначено про припинення дії договору фінансового лізингу (Контракту). Отже, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, Контракт є розірваним з 22.04.2015 (а не з 30.04.2015, як стверджує позивач, і не з 16.04.2015, як зазначено в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду).

ТОВ "Порше лізинг Україна" просить суд стягнути з ТОВ "Постман" суму основного боргу за лізинговими платежами за січень - квітень 2015 року згідно з виставленими позивачем рахунками-фактурами: №00256704 від 02.02.2015 на суму 6008,29 грн., №00262389 від 06.03.2015 на суму 7436,00 грн., № 00268176 від 06.04.2015 на суму 6989,84 (т.1, а.с.49 51) та частково за рахунком-фактурою №00254864 від 13.01.2015 (в матеріалах справи даний рахунок відсутній, проте, як вбачається з пояснень позивача, із загальної суми рахунку 5727,06 грн. відповідачем не сплачено 1392,84 грн.). Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, належні до сплати суми в гривнях, що зазначалися у виставлених позивачем відповідачеві рахунках-фактурах, відповідали доларовому еквіваленту згідно з обумовленим у Контракті курсом ПАТ Креді ОСОБА_2.

Місцевий господарський суд, встановивши обставини щодо несвоєчасного та неповного погашення відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем за вищевказані періоди, із посиланням на ст.11, 509, 525, 526, 530, 806 ЦК України, а також на відповідні норми Закону України Про фінансовий лізинг, дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню як такі, що є обґрунтованими і підтверджуються матеріалами справи.

Проте судом першої інстанції було залишено поза увагою наступне.

Відповідно до умов Контракту (п.6.1) та виставлених позивачем відповідачеві рахунків-фактур, кожний лізинговий платіж містив наступні складові: 1) відшкодування частини від обсягу фінансування, тобто частини вартості обєкта лізингу 2) проценти та комісії. При цьому пунктом 6.12 в) Контракту встановлено порядок розподілу лізингових платежів, за яким в разі здійснення лізингоотримувачем платежів, які не покривають всіх його зобовязань перед лізингодавцем, та/або затримки платежів у першу чергу зараховуються саме відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частина від обсягу фінансування.

Частинами 2, 3 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно з частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як було встановлено вище, укладений між сторонами договір лізингу (Контракт) було розірвано в односторонньому порядку на вимогу лізингодавця з 22.04.2015; обєкт лізингу повернуто лізингодавцеві.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За таких обставин, наслідком розірвання договору про фінансовий лізинг є відсутність у ТОВ Порше Лізинг Україна права вимагати у ТОВ "Постман" оплати вартості обєкта лізингу, оскільки право власності на нього від позивача до відповідача не перейшло і у відповідача не виник обов'язок з викупу даного об'єкту, який залишився у власності позивача.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача такої складової частини лізингового платежу (плати за користування обєктом лізингу) як відшкодування вартості цього майна, що залишилося у власності позивача, є безпідставними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013р. у справі №7/5005/2240/2012, у постановах Вищого господарського суду від 06.06.2017 у справі №927/683/16, від 10.07.2017 у справі № 913/1048/16 тощо.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням даної правової позиції, а також вищенаведених приписів п. 6.12 Контракту стосовно порядку розподілу лізингових платежів - стягненню з відповідача на користь позивача підлягає лише та частина лізингового платежу, яку становлять проценти та комісії.

Як вбачається з пояснень позивача, наданих суду апеляційної інстанції, за січень 2015 року відповідач мав сплатити лізинговий платіж в еквіваленті 297,44 дол.США (100,85 дол. США відшкодування частини вартості обєкта лізингу та 196,59 дол.США проценти і комісії) за курсом долара 18,18. Відповідно до вказаного курсу, частина процентів і комісії у складі даного платежу у гривневому еквіваленті становить 3574,01 грн., тоді як відповідачем було сплачено за січень 2015 року 4334,22 грн. (виходячи з пояснень позивача, який зазначає, що відповідачеві залишилося сплатити 1392,84 грн. із загальної суми лізингового платежу 5727,06 грн.). Отже, враховуючи, що фактично сплачена відповідачем за січень 2015 року сума перевищує нарахований позивачем розмір процентів і комісії за вказаний період, колегія суддів дійшла висновку про те, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з лізингового платежу за січень 2015 року в сумі 1392,84 грн. позивачеві слід відмовити.

Щодо сум, заявлених позивачем до стягнення за лютий квітень 2015 року, колегія суддів зазначає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, виключно в частині стягнення сум процентів і комісії: 3955,97 грн. за лютий, 4877,25 грн. за березень та 4566,76 грн. за квітень 2015 року, усього - 13399,98 грн.

Стосовно пені, річних та інфляційних, нарахованих позивачем на суму заборгованості за лізинговими платежами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 8.2.1 Контракту, у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на суму боргу, яку він вважав належною до стягнення (21826,97 грн.) було нараховано пеню у загальній сумі 3884,27 грн., інфляційні втрати у сумі 7161,82 грн. та 3% річних у сумі 1165,28 грн. за періоди починаючи з дат, коли відповідні зобовязання згідно з Контрактом мали бути виконані (16.01.2015, 16.02.2015, 16.03.2015 та 16.04.2015), по 22.12.2016 (дату складення позовної заяви).

Місцевий господарський суд задовольнив вимогу щодо стягнення пені частково, зазначивши, що період її стягнення має бути обмежено шістьма місяцями, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком, що зроблений при неправильному застосуванні ч. 6 ст. 232 ГК України, оскільки сторони спору у п. 8.2.1. Контракту встановили, що пеня нараховується до моменту повної виплати платежу, а отже - визначили більш тривалий період її нарахування, що не суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ч. 6 ст. 232 ГК України.

Разом з тим, згідно з частинами третьою, пятою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Таким чином, за загальним правилом, можливість застосування кредитором такого виду відповідальності як пеня передбачає діючий між сторонами письмовий договір з встановленням порядку та розміру її нарахування.

Як уже зазначалося, договірні правовідносини між сторонами припинилися з 22.04.2015, оскільки укладений між сторонами договір лізингу (Контракт) було розірвано в односторонньому порядку на вимогу лізингодавця

Відповідно до п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 ГПК України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зважаючи на невірно визначений місцевим господарським судом період нарахування належної до стягнення пені за порушення відповідачем грошового зобовязання, колегія суддів зазначає, що арифметично правильним розрахунком пені виходячи з розміру сум основного боргу зі сплати лізингових платежів є наступний:

- за лютий 2015 року на суму боргу в розмірі 3955,97 грн. в період з 16.02.2015 по 22.04.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 71,53 грн.;

- за березень 2015 року на суму боргу в розмірі 4877,25 грн. в період з 16.03.2015 по 22.04.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 50,78 грн.;

- за квітень 2015 року на суму боргу в розмірі 4566,76 грн. в період з 16.04.2015р. по 22.04.2015 пеня підлягає сплаті в сумі 8,76 грн.

Загальна сума пені, що підлягає стягненню, становить 131,07 грн., відповідно, в частині позовних вимог про стягнення 3753,20 грн. пені позивачеві слід відмовити.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат у сумі 7161,82 грн. та 3% річних у сумі 1165,28 грн., колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом обґрунтовано, із посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що суми річних та інфляційних підлягають стягненню за весь період прострочення платежів (з моменту настання строку їх сплати по визначену позивачем дату 22.12.2016). Разом з тим, враховуючи, що, як було встановлено вище, суму основної заборгованості, на яку нараховуються відсотки річних та інфляційні втрати, позивачем та судом першої інстанції було визначено неправильно, колегія суддів, здійснивши відповідні перерахунки, зазначає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 711,15 3% річних та 2707,63 грн. інфляційних втрат.

Відповідно, в частині позовних вимог про стягнення 454,13 грн. 3% річних та 4454,19 грн. інфляційних втрат у позові має бути відмовлено.

Позивачем також було заявлено до стягнення 510,15 грн. штрафу в порядку п. 8.2.2. Контракту, яким передбачено можливість нарахування позивачем штрафу за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п. 8.3.1. цього контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Судом першої інстанції дану вимогу частково задоволено (а саме, стягнуто 352,47 грн. штрафу) на тій підставі, що в матеріалах справи міститься копія одного нагадування про несплату боргу від 03.04.2015 (т.1, а.с. 45).

Однак матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження надіслання позивачем вказаної вимоги відповідачу, так само позивачем не надано доказів надіслання інших вимог (нагадувань), на які посилається ТОВ Порше Лізинг Україна в позовній заяві і які відсутні в матеріалах справи. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що в частині стягнення штрафу в сумі 510,15 грн. у позові має бути відмовлено, оскільки позивачем, всупереч приписам ст.33 ГПК України, не надано доказів на підтвердження правомірності даної вимоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню як таке, що прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють правовідносини лізингу, а також встановленого законом порядку нарахування штрафних санкцій за невиконання грошових зобовязань.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків колегія суддів зазначає наступне.

В ході апеляційного провадження ТОВ Порше Лізинг Україна наполягало на стягненні з відповідача збитків у розмірі 73537,66 грн., з яких 10400,00 грн. - реальні збитки, 63137,66 грн. упущена вигода.

Стосовно даної позовної вимоги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22.01.2013 у справі №3-72гс12.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) звязку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а саме, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, суму реальних збитків позивач обґрунтовує тим, що враховуючи протиправну поведінку відповідача, його явне небажання виконувати умови договору, неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором, ТОВ Порше Лізинг Україна було змушене звернутись до спеціалізованої організації, а саме, ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою забезпечення останньою юридичного супроводу щодо представництва інтересів позивача. Позивач вказує, що за надані даною фірмою послуги він сплатив 6000 грн.

Крім того, позивач зазначає, що він був змушений укласти з ТОВ Автосоюз договір відповідального зберігання від 01.09.2014 та з ТОВ Автомобільний дім -договір відповідального зберігання від 20.03.2015, оскільки не має технічної можливості зберігати обєкт лізингу. Позивач вказує, що за надані даними товариствами послуги він сплатив 4400,00 грн. При цьому, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, актів надання зберігачами послуг, вказані послуги надавалися ними після 22.04.2015, тобто після дати фактичного розірвання Контракту та повернення відповідачем обєкта лізингу позивачеві.

Таким чином, позивач відносить до збитків витрати на правову допомогу (юридичні послуги) та витрати на збереження обєкту лізингу.

Колегія суддів зазначає, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. ст. 623, 1166 ЦК України та ст. 224 ГК України.

Отже, позивачу слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, слід враховувати, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, вона повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

З матеріалів справи вбачається, що обєкт лізингу повернутий відповідачем саме на вимогу позивача, а тому подальші дії щодо вказаного майна жодним чином не залежать від відповідача.

Позивачем не доведено причинного звязку між несплатою відповідачем лізингових платежів та оплатою послуг зберігання обєкта лізингу після його повернення власнику (позивачу у справі), оскільки вказані дії останнього щодо передачі обєкта лізингу на зберігання не є обовязковими та не можуть визнаватись збитками .

З наведеного в сукупності вбачається, що сплата позивачем вартості послуг за договорами зберігання не має причинно-наслідкового звязку з невиконанням ТОВ Постман умов Контракту.

Так, позивачем не доведено як факту заподіяння збитків (у вигляді сплачених позивачем коштів за зберігання його майна) так і вини відповідача у тому, що майно зберігалось не його власником, а отже відсутні визначальні складові елементи складу цивільного правопорушення, такі як: причинний зв'язок між порушенням зобов'язання відповідачем і збитками. Окрім того, позивачем не доведено наявності відповідних реальних збитків.

Стосовно суми 6000,00 грн., сплаченої позивачем ТОВ Юридична фірма Вернер за договором про надання юридичних послуг від 09.06.2010 №17/2010 за юридичне супроводження стягнення заборгованості з відповідача в судовому порядку, колегія суддів зазначає, що заявлені до стягнення збитки, пов'язані із сплатою юридичних послуг, не можна розцінювати як збитки у розумінні статей 611, 623 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак шкоди (її грошового вираження у формі збитків) відповідно до вимог чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку із заборгованістю, яка стягувалася позивачем у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Контрактом.

Аналогічна правова позиція викладена у оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 №01-06/20/2014 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків.

При цьому, вимоги в частині стягнення 6000,00 грн. не можуть бути відшкодовані позивачеві і на підставі статті 44 ГПК України, оскільки цією статтею передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Отже, витрати, які включені позивачем до складу реальних збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за Контрактом) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення вказаних збитків є безпідставною.

В обґрунтування вимог про стягнення 63137,66 грн. упущеної вигоди позивач посилається на п.12.9 Контракту, відповідно до якого в разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту лізингоодержувач сплачує лізингодавцю будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано лізингодавцем в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності лізингодавця, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими; Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою лізингодавця.

Позивач зазначає, що різниця між ринковою вартістю обєкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу становила 63137,66 грн. При цьому в матеріалах справи не міститься жодних доказів продажу обєкта лізингу (або доказів, на підставі яких визначено його ринкову вартість) тоді як їх наявність є обовязковою передумовою стягнення суми збитків в порядку пункту 12.9 Контракту.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апелянтом (позивачем), як у суді першої, так і апеляційної інстанції не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, у звязку з чим в позовних вимогах в частині стягнення збитків у загальній сумі 73537,66 грн. має бути відмовлено.

Отже, аргументи позивача не знайшли підтвердження в ході апеляційного провадження в даній справі, у звязку з чим у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як було зазначено вище, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню як таке, що прийнято при неповному застосуванні норм матеріального права. Натомість слід прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог згідно із здійсненими судом апеляційної інстанції розрахунками.

З огляду на викладене, керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктом 4 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №922/98/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (адреса: 62458, Харківська обл., Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (адреса: 02152, м. Київ, пр.-т ОСОБА_3, буд. 1В, офіс В; ): 13399,98 грн. заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00009107 від 25.11.2013; 711,15 грн. 3% річних; 2707,63 грн. інфляційних витрат; 131,07 грн. пені; 254,25 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 279,67 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

В частині стягнення 8426,99 грн. основного боргу, 73537,66 грн. збитків, 3753,20 грн. пені, 510,15 грн. штрафу, 454,13 грн. 3% річних, 4454,19 грн. інфляційних витрат у позові відмовити.

Повний текст постанови складено 25.07.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.