РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017Справа №910/10264/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» визнання договору недійсним

Представники:

від Позивача: Чумас Г.Г. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Белінський П.Є. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Науково - виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» (надалі також - «Відповідач») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 05.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» (Постачальник) та Науково - виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» (Покупець) було укладено Договір поставки №05/12-16, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, поставити (передати у власність) Покупцеві товар, а Покупець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі прийняти і оплатити товар. Як зазначає Позивач, вказаний Договір є недійсним, оскільки він був укладений Відповідачем в особі директора Цвілюк Б.Б., проте в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб керівником підприємства та підписантом є Микитчик М.М., тобто договір укладено особою, яка не мала достатнього обсягу повноважень. Також зазначив, що договір має ознаки фіктивного договору та при укладенні договору сторонами не погоджено всі істотні умови. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» та Науково - виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС».

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.06.2017 року порушено провадження у справі № 910/10264/17, судове засідання призначено на 19.07.2017 року.

05.07.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 26.06.2017 року.

10.07.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про витребування у Позивача доказів по справі.

19.07.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про витребування доказів у справі.

В судовому засіданні 19 липня 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Відповідача надав усні пояснення по суті спору, викладені у відзиві на позовну заяву, просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, розглянувши Клопотання Сторін про витребування доказів у справі, зазначає наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, витребувані Позивачем та Відповідачем відомості не стосуються предмету спору в даній справі, а тому не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в справі № 910/10264/17, а тому Суд відмовляє в задоволенні клопотань Сторін про витребування доказів у справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 19 липня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» (Постачальник) та Науково - виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» (Покупець) було укладено Договір поставки №05/12-16, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, поставити (передати у власність) Покупцеві товар, а Покупець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі прийняти і оплатити товар.

Відповідно до п.1.2 Договору найменування, одиниці виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим Договором, або його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) та ціна товару, визначається в рахунках - фактурах на оплату, які є невід'ємною складовою даного Договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що вказаний Договір є недійсним, оскільки він був укладений Відповідачем в особі директора Цвілюк Б.Б., проте в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб керівником підприємства та підписантом є Микитчик М.М., тобто договір укладено особою, яка не мала достатнього обсягу повноважень. Також зазначив, що договір має ознаки фіктивного договору та при укладенні договору сторонами не погоджено всі істотні умови. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» та Науково - виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 05.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» (Постачальник) та Науково - виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» (Покупець) було укладено Договір поставки №05/12-16, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, поставити (передати у власність) Покупцеві товар, а Покупець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі прийняти і оплатити товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Договір поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року є недійсним, оскільки він був укладений Відповідачем в особі директора Цвілюк Б.Б., проте в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб керівником підприємства та підписантом є Микитчик М.М., тобто договір укладено особою, яка не мала достатнього обсягу повноважень.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір від імені Покупця - Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» було укладено директором Стасюком Олексієм Володимировичем, який діяв на підставі Статуту, з одного боку та від імені Постачальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» було укладено директором Цвілюком Борисом Борисовичем, який діяв на підставі Статуту, з іншого боку.

Як вбачається з рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.», оформленого протоколом №5 від 08.07.2016 року, включено Цвілюка Бориса Борисовича до складу учасників товариства, призначено на посаду директора товариства Цвілюка Бориса Борисовича з 11.07.2016 року. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» №1-11/7/16 від 11.07.2016 року Цвілюк Б.Б. приступив до виконання обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.».

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 09.03.2016 року керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» є Цвілюк Б.Б.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що станом на дату укладення Договору поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» був саме Цвілюк Борис Борисович, а тому Суд не приймає до уваги доводи Позивача в цій частині.

Крім того, Суд зазначає, що зі змісту Спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, ціну, умови передачі товару, гарантійний строк, відповідальність сторін, строк його дії, інші, а тому Суд також не приймає до уваги доводи Позивача в цій частині.

У п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов спірного договору Відповідач здійснив поставку товару, що підтверджується видатковими накладними №195 від 23.12.2016 р., №196 від 23.12.2016 р., №197 від 23.12.2016 р., а Позивач в свою чергу здійснив оплату отриманого товару, що підтверджується Актом звіряння розрахунків станом на 31.03.2017 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, у зв'язку з чим Суд приходить до висновку, що сторони своїми конклюдентними діями підтвердили дійсність укладеного між сторонами договору, що виключає можливість визнання даного договору недійсним з мотивів вчинення його представником товариства з перевищенням повноважень.

Таким чином Суд зазначає, що крім установленої судом наявності у директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» Цвілюка Б.Б. на укладення Договору поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року від імені Відповідача, Сторонами були вчинені дії з виконання спірного договору (отримання товару та здійснення оплати за отриманий товар), що свідчать про схвалення правочину особою, на користь якої його було укладено, що підтверджується видатковими накладними №195 від 23.12.2016 р., №196 від 23.12.2016 р., №197 від 23.12.2016 р., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у від 19.08.2014 року по справі №5013/492/12, від 19.08.2014 року по справі №5011-31/17917-2012, від 19.08.2014 року по справі №924/905/13.

Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначав, що вказаний правочин є фіктивним.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивний є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14 при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах положень статей 232, 234 ЦК України зазначив, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Проте, Судом встановлено, що на виконання умов Договору поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року Відповідач здійснив поставку товару, що підтверджується видатковими накладними №195 від 23.12.2016 р., №196 від 23.12.2016 р., №197 від 23.12.2016 р., а Позивач в свою чергу здійснив оплату отриманого товару, що підтверджується Актом звіряння розрахунків станом на 31.03.2017 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, а тому вказаний правочин не є фіктивним.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Договору поставки №05/12-16 від 05.12.2016 року недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що позовні вимоги Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» про визнання договору недійсним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Науково - виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХЕЛЕКТРОСЕРВІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХСТАЙЛ ІНК.» про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 24 липня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин