ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 922/1126/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1;

відповідач - не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№1983Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 23 травня 2017 року по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю СІНБІАС ФАРМА, м. Маріуполь

до Публічного акціонерного товариства ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК, м. Харків

про стягнення 702531,81 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23 травня 2017 року по справі (суддя Чистякові І.О.) позов задоволено частково в сумі692690,78 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства ФАРМСТАНДАРТ-БІОЛІК на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СІНБІАС ФАРМА основну суму заборгованості в розмірі 291272,34 грн, інфляційні втрати в розмірі 368458,66 грн, 3% річних в розмірі 32959,78 грн. В решті частини позову в сумі 9841,03 грн відмовлено.

Відповідач з рішенням суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального права і процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Будучи належним чином повідомленим про дату і місце судового розгляду, відповідач у судове засідання не зявився, повноваженого представника до суду не направив.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Як досліджено судом першої інстанції, 01.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СІНБІАС ФАРМА" (надалі - Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "ФАРМСТАНДАРТ - БІОЛІК" (надалі - Замовник) було укладено договір поставки №01/09/12 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов'язується поставити товар в асортименті, кількості, за цінами та у строки, які зазначені у рахунках-фактурах, видаткових накладних та специфікаціях постачальника на кожну партію товару.

Згідно з п.1.2. Договору умови та місце постачання товару - 61070, м. Харків, Помірки.

Відповідно до п. 2.3. Договору, з урахуванням Додаткової угоди № 1 до Договору від 01.07.2013 року ціна Товару, що поставляється за цим Договором визначається у рахунках фактурах та видаткових накладних постачальника на кожну партію товару. Загальною сумою Договору є сукупність вартості товару, поставленого протягом дії Договору та орієнтовно складає 15000000,00 грн.

Згідно з п. 3.4 Договору датою поставки вважається дата, вказана в товарній накладній.

Пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що оплата товару здійснюється наступним чином: 100% оплата протягом 30 к/днів з моменту поставки товару замовнику.

Відповідно до п. 6.1. Договору Постачальник передає товар замовнику за адресою: ПАТ "ФАРМСТАНДАРТ - БІОЛІК" 61070, м. Харків, Помірки.

Цей Договір набирає чинність з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2013 року або до його припинення у встановленому порядку (п. 11.1. Договору).

Відповідно до Специфікації №6 від 29.11.2013 року до Договору поставки №01/09/12 від 01.09.2012 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 441272,34 грн., що підтверджується видатковою накладною №163 від 02.12.2013, а також довіреністю на отримання ТМЦ №1094 від 02.12.2013, яка була видана водію - ОСОБА_2.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Саме таким вимогам і відповідає накладна №163 від 02.12.2013, яка засвідчує встановлений факт здійснення господарської операції та договірних відносин.

Крім того, відповідно до пунктів 2, 5 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року N 99 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства. У тих випадках, коли бухгалтерський облік ведеться централізованою бухгалтерією, довіреність на одержання цінностей підписується керівником підприємства та головним бухгалтером централізованої бухгалтерії або їх заступниками та особами, ними на те уповноваженими.

Проте, відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 № 3-77гс15.

Відтак, у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар на суму 441272,34 грн.

За отриманий товар відповідач мав розрахуватися протягом 30 календарних днів з моменту поставки йому товару, а саме до 09 січня 2014 року, оскільки останній день строку припадає на неробочий день - 01 січня 2014 року, а перший за ним робочий день - це 08 січня 2014 року (з урахуванням перенесення робочих днів згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.11.2013), то відповідно до вимог ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України, останнім днем строку проведення розрахунків за отриманий за видатковою накладною №163 від 02.12.2013 товару є саме 08 січня 2014 року.

Відповідач частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 150000,00 грн., що підтверджується банківською випискою по поточному рахунку позивача від 06.10.2015 та з якої вбачається, що часткова оплата товару була здійснена саме за видатковою накладною №163 від 02.12.2013.

Отже, заборгованість відповідача по сплаті поставленого товару становить 291272,34 грн.

За таких обставин, доводи відповідача стосовно неотримання ним товару за видатковою накладною №163 від 02.12.2013 спростовані вищевстановленими обставинами.

Позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію за вих. №220 від 20.11.2015, яку отримано відповідачем 27.11.2015 з вимогою погасити заборгованість.

Проте, відповідач залишив претензію без розгляду, кошти за отриманий товар в повному обсязі не сплатив.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Тобто, господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати товару та діючого законодавства, тому визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 01/09/12 від 01.09.2012 у розмірі 291272,34 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за Договором, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Місцевим судом встановлено, що позивачем було здійснено розрахунок 3% річних в сумі 36199,92 грн. та інфляційних втрат в сумі 375059,55 грн. починаючи з 02.01.2014 по 31.03.2017.

Проте, п. 5.1. Договору передбачено, що оплата товару здійснюється 100% протягом 30 к/днів з моменту поставки товару замовнику.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як уже зазначалось, за отриманий товар відповідач мав розрахуватися до 09 січня 2014 року, оскільки останній день строку припадає на неробочий день - 01 січня 2014 року, а перший за ним робочий день - це 08 січня 2014 року (з урахуванням перенесення робочих днів згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.11.2013).

У абз. 2 п. 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 господарським судам роз`яснено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 03.04.2017 року.

У п. 3.4., п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Також, у абз. 3 п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 господарським судам роз`яснено, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

До того ж, у п.5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ст. 257 Цивільного кодексу України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що станом на день подання даного позову до суду 03.04.2017 за позовними вимогами в частині стягнення 3% річних в сумі 3046,59 грн., які розраховані за період з 09.01.2014 по 02.04.2014 сплив загальний строк позовної давності.

Загальний строк позовної давності сплив за вимогами про стягнення інфляційних втрат за період січень-березень 2014 в сумі 6600,89 грн.

Згідно з ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.1., п. 2.2, п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 господарським судам роз`яснено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Зважаючи на вищевикладені обставини, приписи закону і на те, що позивачем не доведено поважності причин пропущення позовної давності стосовно позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 3046,59 грн., які розраховані за період з 09.01.2014 по 02.04.2014 та інфляційних втрат в сумі 6600,89 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив цій частині позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

Розглянувши здійснений судом розрахунок, 3% річних та інфляційних, колегія суддів погоджується з судом попередньої інстанції, що за період з 03.04.2014 року по 31.03.2017 року 3% річних становить 32959,78 грн. та розмір інфляційних втрат за період з квітня 2014 року по березень 2017 року становить 368458,66 грн., у звязку з чим в цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо решти позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 193,55 грн., то нарахування 3% річних з 02.01.2014 є безпідставним, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Твердження позивача стосовно того, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних переривався частковим виконанням відповідачем основного зобов'язання за вказаним договором спростовано вищевикладеними обставинами.

Також слід зазначити, що у абз. 5 п.4.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 встановлено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду має бути залишене без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду господарського суду Харківської області від 23 травня 2017 року по справі №922/1126/17 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 31.07.2017 року

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.