ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.07.2017 Справа № 920/655/17

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В. при секретарі судового засідання Малюк Р.Б., розглянувши матеріали справи № 920/655/17:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», м. Суми,

до відповідача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по

Сумській області, м. Суми,

про стягнення 12 171 грн. 16 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: представник ОСОБА_1 (довіреність № 15-24 від 04.01.2017).;

Від відповідача: представник ОСОБА_2 (довіреність № 149 від 15.12.2016);

Суть спору: позивач подав позовну заяву № 15-2981 від 06.07.2017, в якій просить суд стягнути з відповідача 12 171 грн. 16 коп., в тому числі 11 804 грн. 33 коп. основного боргу, 105 грн. 75 коп. 3% річних, 261 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 1 600 грн. 00 коп. судового збору.

Представник позивача в судовому засіданні 25 липня 2017 року надав усні пояснення по справі та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Уповноважений представник відповідача обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву не надав, але в судовому засіданні 25 липня 2017 року представник відповідача підтвердиив, що на даний час відповідач займає нежитлове приміщення за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1, що знаходиться на балансі позивача, а також визнав факт наявності боргу. Проте, відповідач заперечує проти стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

24 квітня 2000 року між Сумським Відкритим акціонерним товариством (на даний час Публічне акціонерне товариство) «Сумихімпром» (позивач) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області (відповідач) було укладено договір оренди державного майна № 16, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне володіння і користування нежитлове приміщення загальною корисною площею 566,4 кв.м., яке знаходиться на балансі державного підприємства ВАТ «Сумихімпром» за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1 з метою розміщення офісу.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому сторонами, вносились зміни до умов договору оренди державного майна № 16 шляхом укладення додаткових угод, а саме додаткової угоди № 1 від 24.10.2003, додаткової угоди № 2 від 24.10.2003, додаткової угоди № 3 від 01.09.2005, додаткової угоди № 4 б/д, додаткової угоди № 5 від 18.11.2010, додаткової угоди № 6 від 23.05.2011, додаткової угоди № 7 від 01.07.2011, додаткової угоди № 8 від 12.12.2011, додаткової угоди № 9 від 10.02.2012, додаткової угоди № 10 від 01.04.2012, додаткової угоди № 11 від 01.04.2012, додаткової угоди № 12 від 01.06.2012, додаткової угоди № 13 від 20.12.2012, додаткової угоди № 14 від 05.02.2013, додаткової угоди № 15 від 07.02.2014, додаткової угоди № 16 від 25.03.2014, додаткової угоди № 17 від 10.02.2015, додаткової угоди № 18 від 05.06.2015, додаткової угоди б/н б/д.

Згідно з пунктом 3.2 договору оренди № 16 в редакції додаткової угоди № 18 від 05.06.2016, сторони погодили, що відповідач здійснює відшкодування витрат позивача за надання комунальних послуг з обслуговування орендованого майна: за водопостачання та водовідведення, а також за електропостачання (по показниках лічильників) згідно наданих рахунків. Кошти перераховуються відповідачем щомісячно на поточний рахунок позивача.

3 грудня 2015 року рішенням господарського суду Сумської області по справі № 920/1053/15 за позовом: Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром», м. Суми; до відповідача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, м. Суми; про розірвання договору оренди, позов було задоволено повністю та розірвано договір оренди державного майна від 24.04.2000 № 16, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Сумихімпром» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25 лютого 2016 року по справі № 920/1053/15 рішення господарського суду Сумської області від 03.12.15 у справі № 920/1053/15 залишено без змін.

В позовній заяві позивач пояснює, що після розірвання договору оренди державного майна від 24.04.2000 № 16 відповідач не повернув позивачеві орендоване приміщення і продовжує ним користуватись, тобто фактично здійснює споживання комунальних послуг (водопостачання та водовідведення, а також електропостачання). У звязку з чим, як вказує позивач, відповідачеві направлялись рахунки на оплату послуг за водопостачання, водовідведення, а також електропостачання за період з 29.02.2016 по 30.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки відповідач продовжує користуватися орендованим приміщенням після розірвання договору оренди, то він не звільняється від зобов'язання по оплаті орендної плати та витрат на комунальне обслуговування, але відповідачем зазначені рахунки за надання комунальних послуг за обслуговування неповернутого орендованого майна: за водопостачання, водовідведення та електропостачання у сумі 11 804 грн. 33 коп. залишаються не сплаченими.

Згідно статей 526, 629 Цивільного кодексу України, пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до приписів частини першої статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Матеріалами справи, зокрема рахунками-фактури № 1091 від 29.02.2016, № 1656 від 29.03.2016, № 1723 від 30.03.2016, № 2310 від 22.04.2016, № 2695 від 29.04.2016, № 3203 від 27.05.2016, № 3308 від 31.05.2016, № 3896 від 22.06.2016, № 4226 від 30.06.2016, № 4654 від 21.07.2016, № 5111 від 31.07.2016, № 5585 від 30.08.2016, № 5814 від 31.08.2016, № 6359 від 28.09.2016, № 6413 від 30.09.2016, № 6787 від 21.10.2016, № 7069 від 31.10.2016, № 7353 від 23.11.2016, № 7740 від 30.11.2016, № 8028 від 26.12.2016, № 8187 від 30.12.2016 підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості в сумі 11 804 грн. 33 коп.

6 березня 2017 року позивачем на адресу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області було направлено вимогу № 15-814 про погашення існуючої заборгованості. Відповідач відповіді на вимогу не надав, виставлені рахунки не оплатив.

Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право визнати позов повністю або частково, а також має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати зустрічний позов.

Згідно зі статті 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

В судовому засіданні 25 липня 2017 року представник відповідача підтвердиив, що на даний час займає нежитлове приміщення за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1, що знаходиться на балансі позивача, а також визнав факт наявності боргу.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань стосовно оплати комунальних послуг, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 11 804 грн. 33 коп. заборгованості.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Позивач нарахував відповідачеві 261 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 105 грн. 75 коп. 3% річних за період з 17.03.2017 по 03.07.2017 (а.с. 12).

Відповідно до п. 3.1 та 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, в силу наведених норм законодавства, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідачем обґрунтованого заперечення чи контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надав.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При перевірці заявленої суми 3% річних та інфляційних нарахувань судом здійснено перерахунок, відповідно до якого сума 3% річних становить 105 грн. 75 коп., сума інфляційних нарахувань за розрахунком суду є більшою ніж та, що нарахована позивачем. Тому, враховуючи, межі позовних вимог, до стягнення підлягає сума інфляційних втрат яка заявлена позивачем і становить 261 грн. 08 коп.

Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, ТОВ ЛІГА: ЗАКОН, 2017.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Враховуючи вищезазначене, оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків передбачене ст. 625 Цивільного кодексу України, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 105 грн. 75 коп., інфляційних збитків в заявленій до стягнення сумі 261 грн. 08 коп. є правомірними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн. 00 коп. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 30/1, код 21124686) на користь Публічного акціонерного товариства «Сумихімпром» (40003, м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, код 05766356) 11 804 грн. 33 коп. боргу, 105 грн. 75 коп. 3% річних, 261 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 1 600 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.07.2017.

Суддя С.В. Заєць