ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2017 р. Справа № 909/314/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1;

секретар судового засідання: Фака С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Івано-Франківського обласного військового комісаріату, № 1/3474 від 22.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2550/17 від 02.06.2017 р.),

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року

у справі № 909/314/17 (суддя Матуляк П.Я.),

порушеній за позовом

позивача: Державного підприємства «Івано-Франківський ліспромкомбінат», м. Івано-Франківськ в особі Шепетівського військового лісгоспу, м. Шепетівка Шепетівський район Хмельницької області,

до відповідача: Івано-Франківського обласного військового комісаріату, м. Івано-Франківськ,

про стягнення заборгованості в сумі 12200,00 грн. та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: ОСОБА_2 (п/к на підставі довіреності № 1/405 від 19.01.2017 р.);

від позивача: ОСОБА_3 (п/к на підставі довіреності № 384 від 22.05.2017 р.);

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представникам розяснені та зрозумілі . Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представниками сторін подано спільне, письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового засідання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2017 року, справу № 909/314/17 Господарського суду Івано-Франківської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року прийнято апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного військового комісаріату, № 1/3474 від 22.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2550/17 від 02.06.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 21.06.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 р. розгляд справи відкладено на 26.07.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені у порядку та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України.

В судове засідання представник апелянта/відповідача прибув, надав усні пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, доводи апеляційної скарги підтримав, просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року по справі № 909/314/17 про задоволення позову Державного підприємства «Івано-Франківський лісовий комбінат» про стягнення заборгованості скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Державного підприємства «Івано-Франківський лісовий комбінат» про стягнення заборгованості за отримані пиломатеріали в сумі 12200,00 грн. відмовити повністю.

Від позивача представник в судове засідання прибув, вимоги ухвали суду від 06.06.2017 р. не виконав, проти апеляційної скарги усно заперечив, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доводи та усні пояснення сторін у справі, які прибули в судове засідання, враховуючи те, що судом апеляційної інстанції не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи та прибули в судове засідання 26.07.2017 р., судова колегія дійшла до висновку розглянути справу по суті.

Щодо не виконання сторонами вимог ухвали суду від 06.06.2017 р. колегія суддів зазначає, що згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статті 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 909/314/17, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2017 року у справі № 909/314/17 (суддя Матуляк П.Я.) задоволено позов Державного підприємства «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі Шепетівського військового лісгоспу до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про стягнення заборгованості у сумі 12200,00 грн., вирішено стягнути з Івано-Франківського обласного військового комісаріату (м. Івано-Франківськ, вул. О.Довженка, буд. 21, ) на користь Державного підприємства «Івано-Франківський ліспромкомбінат» (м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ) в особі Шепетівського військового лісгоспу (Хмельницька область, м. Шепетівка, провулок Героїв небесної Сотні, 18, ) 12200,00 грн. основного боргу та 1600,00 грн. судового збору (абзаци перший та другий резолютивної частини судового рішення) (а. с. 36, 37-38).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, скаржник (Івано-Франківський обласний військовий комісаріат), звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 1/3474 від 22.05.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2550/17 від 02.06.2017 р.) (50-52).

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, з неповним зясуванням усіх обставин справи, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню.

Так, скаржник в апеляційній скарзі в основному покликається на те, що місцевим господарським судом невірно зроблено висновок, що між сторонами було укладено договір поставки продукції, до якого застосовуються положення ст. 712 ЦК України.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що відповідно до ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, однак, на думку апелянта в даному випадку між сторонами не було досягнуто жодної істотної умови.

Крім того, апелянтом під час розгляду справи в суді першої інстанції було зазначено, що між сторонами не було укладено договірних зобов'язань, а тому при передачі до Івано-Франківського обласного військового комісаріату продукції власного виробництва Державне підприємство «Івано-Франківський ліспромкомбінат», здійснювало господарську діяльність відповідно до ст.42 Господарського Кодексу України, тобто на власний ризик, однак, на дані обставини, суд першої інстанції взагалі не зважив, а в констатуючій частині свого рішення помилково прийшов до висновку про те, що між сторонами був укладений договір - поставки продукції (відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного Кодексу України), а тому на думку суду між сторонами виникли договірні зобов'язання, що породжує настання для сторін взаємних прав та обов'язків, тобто прийшов до невірного рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт також вважає, що місцевим господарським судом вивчивши надані позивачем документи та інші докази самостійно прийшов до висновку про те, що між сторонами мав місце укладеним договір-поставки, що не відповідає дійсності, оскільки. відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав, однак, на думку апелянта, між сторонами не було досягнуто домовленості щодо ціни товару, як того вимагає позивач, тобто між суб'єктами господарювання не було вчинено будь-яких дій щодо досягнення домовленостей (намірів), як того вимагає ст.ст. 632, 638, 642 ЦК України, а саме не було досягнуто домовленостей щодо ціни товару, форми договору та не було вчинено будь-яких дій, що направлених на укладення такого договору. Зважаючи на вищевказане суд першої інстанції при розгляді спору порушив вимоги статті 43 ПІК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи.

Апелянт вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення від 04 травня 2017 року Господарський суд Івано-Франківської області не дослідив всі документи (докази по справі), неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню у вказаних спірних правовідношеннях, в зв'язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає повному скасуванню.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач: Державне підприємство «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі Шепетівського військового лісгоспу 29.03.2017 р. звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківського обласного військового комісаріату про стягнення заборгованості у сумі 12200,00 грн.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідачем, отримавши товар за видатковою накладною № 3 від 27.03.2014 р. не було сплачено його вартості, що обґрунтовано приписами ст.ст. 610, 692, 625 Цивільного кодексу України та 173, 193 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду першої інстанції від 30.03.2017 р. прийнято до розгляду подану позивачем позовну заяву та в процесі розгляду вирішено позовні вимоги задоволити повністю.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі накладної № 3 від 27.03.2014 р. позивачем (Шепетівський військовий лісгосп) було поставлено відповідачу товар: пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней на загальну суму 12200,00 грн. в т. ч. ПДВ 20% 2033,33 грн. (а. с. 10), який за довіреністю № 37 від 27.03.2014 р. повинен був отримати останній.

27.03.2014 р. Івано-Франківським обласним військовим комісаріатом (Відповідачем у справі) на підставі довіреності № 37 від 27.03.2014 р. (а. с. 11), через ОСОБА_4 (паспорт серії СС № 003018 виданий Івано-Франківським МУВС при МВС в Івано-Франківській області 29.11.1995 р.) було отримано товар: пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней на загальну суму 12200,00 грн.

Слід зазначити, що сторонами накладна № 3 від 27.03.2014 р., яка підписана представниками обох сторін та довіреність на отримання товару не оскаржена та не заперечена, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до наведеного вбачається, що позивачем було передано відповідачу товар пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней на загальну суму 12200,00 грн., однак, останній не сплатив позивачу вартість поставленого товару.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з метою врегулювання спору у досудовому порядку, 10.02.2017 р. на адресу відповідача, надіслав претензію-вимогу № 130 від 07.02.2017 р. про оплату отриманого пиломатеріалу на суму 12200,00 грн. (а. с. 12), що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 13).

Однак, Претензія-Вимога позивача № 130 від 07.02.2017 р. залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за даною видатковою накладною становить 12200,00грн.

Отже, спір у даній справі виник у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань щодо оплати переданого згідно накладної № 3 від 27.03.2014 р. товару: пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней, заборгованість за поставку якого складає 12200,00 грн.

Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та у формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

При цьому, в силу ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу ч. 1 ст. 208 ЦК України, для право чинів (за змістом ч. 2 ст. 202 ЦК України), договір між двома особами є двостороннім правочином) між юридичними особами встановлена письмова форма.

Однак, згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законодавством не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З аналізу матеріалів даної справи, враховуючи приписи чинного законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що шляхом підписання накладної № 3 від 27.03.2014 р., сторони уклали договір поставки у спрощений спосіб.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

За вищенаведеними правовідносинами, одна сторона (продавець та/або постачальник) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

За приписами ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого суду про те, що накладна № 3 від 27.03.2014 р., є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, а тому безпідставним є доводи скаржника.

Вказана правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 5015/7353/11 та у постанові ВГСУ від 06.02.2014 р. № 921/639/13-г/13.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи до договору поставки визначені ст. 712 ЦК України.

Зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме: майново-господарських зобовязань.

Згідно ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що вини кає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з під став, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зо бов'язаний вчинити певну дію господарського чи управ лінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від пе вних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому чи слі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сто рони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобовязання, згідно ст. 174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками го сподарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчи нити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Виконання зобовязання з оплати поставленого товару (пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней) згідно накладної № 3 від 27.03.2014р., яка доданої до матеріалів справи, є предметом спору у даній справі.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодек сом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено місцевим господарським судом, з чим погоджується колегія суддів, Відповідачем не здійснено оплати за придбаний згідно довіреності (а. с. 11) товар (пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней), за вищевказаною накладною № 3 від 27.03.2014 р. (а. с. 10), відтак, заборгованість становить 12200,00 грн.

На підставі ч.1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України та ст. 265 ГК України покупець зобов'язаний прийняти та оплатити покупну ціну отриманого товару, оскільки в силу ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, в за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, з метою врегулювання спору у досудовому порядку, Позивач, на адресу Відповідача, 10.02.2017 р., надіслав претензію-вимогу № 130 від 07.02.2017 р. (а. с. 12) про оплату отриманого пиломатеріалу на суму 12200,00 грн., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 13).

Однак, Претензія-Вимога позивача № 130 від 07.02.2017 р. залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Слід зазначити, що в даному випадку, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, для боржника обовязок виконання зобовязання щодо оплати за отриманий товар (пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней) згідно накладної № 3 від 27.03.2014 р. настав, у семиденний строк від дня предявлення вимоги про оплату.

Проаналізувавши вищенаведені обставини справи, їх відповідності положенням норм права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про обґрунтованість заявлених Позивачем вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості у розмірі 12200,00 грн. за накладною № 3 від 27.03.2014 р.

Щодо тверджень апелянта, що місцевим господарським судом невірно зроблено висновок, що між сторонами було укладено договір поставки продукції, до якого застосовуються положення ст. 712 ЦК України, колегія суддів вважає надуманими та такими, що спростовуються вищенаведеними обставинами.

Також слід зазначити, що в матеріалах справи є наявна копія акта №84 від 06.04.14 прийому-передачі матеріальних цінностей, а саме пиломатеріали хв.п. ІІІ с. для виготовлення мішеней, яка підписана в односторонньому порядку, а саме відповідачем, що свідчить про те, що вищезазначений товар відповідачем було отримано, однак, оплату за отриманий товар не здійснено, про що в останнього виникла заборгованість на суму 12200,00 грн.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.05.2017 р. у справі № 909/314/17 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 35, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04 травня 2017 року у справі № 909/314/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

26.07.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 01.08.2017 р.