ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р.Справа № 916/1075/17

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Аганіні В.Ю.

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №01-36/10 від 02.02.2017р. ;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №777 від 14.03.2017р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/1075/17:

За позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "ГРЕГОРІ АРБЕР"

про стягнення 526509,27 грн., -

в с т а н о в и в :

Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі Позивач) звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "ГРЕГОРІ АРБЕР" (далі Відповідач) із позовом про стягнення заборгованості за договором оренди посилаючись на наявність у відповідача боргу за вказаним договором.

З підстав ст.ст. 121, 145 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 549, 611, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 10, 18, 19 ЗУ Про оренду державного та комунального майна, позивач просить позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнає з підстав викладених у письмових поясненнях.

У судових засіданнях 21.06.2017р. та 05.07.2017р. оголошено перерву за правилами ст. 77 ГПК України.

В засіданні суду 19.07.2017р. за правилами ст. 85 ГПК України, у присутності представників обох сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представників сторін, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязання виникають з підстав, встановлених сг. 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів. Невиконання своїх зобовязань за умовами договору є підставою виникнення відповідальності.

Відповідно до ч. 1 сг. 175 Господарського кодексу України майново- господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони.

Частиною 1 ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як встановлено судом та випливає з матеріалів справи, 27.09.2005р. між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "ГРЕГОРІ АРБЕР" укладено Договір оренди цілісного майнового комплексу (далі - Договір), згідно п. 1.1. якого відповідачу надано в строкове платне користування цілісний майновий комплекс комунального виробничо-торгівельного підприємства «ВІРА», розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 20.

Відповідно до положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 р. № 2752-VІ, позивач є правонаступником Представництва по управліню комунальною власністю Одеської міської ради.

Позивач зазначає, що у відповідача існує заборгованість з орендної плати за вказаним Договором у сумі 363543,11 грн. за період з 01.03.2017р. по 25.04.2017р., на яку, в свою чергу, позивачем нараховані інфляційні втрати, які складають 162966,16 грн. зхгідно наданого позивачем розріхунку.

Проте, під час розгляду справи відповідачем надані посьмові пояснення, за якими відповідач заперечує проти задоволення позову та вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки обовязок відповідача по сплаті орендної плати виконаний у повному обсязі, а нараховані інфляційні втрати є безпідставними та недоводеними.

У підтвердження викладених у поясненнях обставин, відповідачем надані платіжні доручення про сплату орендної плати.

Розглянувши та проаналізувавши надані відповідачем платіжні доручення суд приймає їх до уваги як належний доказ сплати орендної плати згідно Договору від 27.09.2015р.

Таким чином, заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за Договором оренди від 27.09.2005р. відсутня.

Щодо нарахування відповідачеві штрафних санкцій суд зазначає таке.

З наданого позвачем розрахунку, на думку суду, не вбачається факту несвоєчасного виконання грошового зобовязання відповідача виходячи з наступного.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу з відповідача за період з 01.03.2017р. по 25.04.2017 р., тобто фактично за два місяця у 2017 році, а розрахунок інфляційних втрат зроблений за період з січня 2015 р. по березень 2017 р., тобто до початку періоду нарахування заборгованості.

Аналізуючи викладене суд вважає що підстав для стягнення інфляційних втрат з відповідача немає.

За таких обставин господарський суд, аналізуючи вищенаведене у сукупності, вважає вимоги позивача необґрунтованими, а тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 24 липня 2017 р.

Суддя М.І. Никифорчук