РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017Справа №910/7233/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОГІДРОСПЕЦБУД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна"

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Дудар Є.В. - за довіреністю від 22.03.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОГІДРОСПЕЦБУД" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача під час укладання Договору фінансового лізингу №UA135L-13-05 від 11.11.2013 року між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а також те що на момент укладання спірного договору у відповідача відсутня ліцензія для надання послуг фінансового лізингу.

З цих підстав позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним Договір фінансового лізингу №UA135L-13-05 від 11.11.2013 року, укладений між ТОВ "ДНІПРОГІДРОСПЕЦБУД" та ТОВ "Катерпіллар Файненшл Україна".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 13.06.2017 року.

В судовому засіданні 13.06.2017 року представник відповідача подав пояснення на позовну заяву, згідно яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2017 року розгляд справи відкладено на 12.07.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2017 року розгляд справи відкладено на 18.07.2017 року.

В судове засідання 18.07.2017 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 18.07.2017 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 18.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» (далі по тексту - Лізингодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОГІДРОСПЕЦБУД" (далі по тексту - Лізингоодержувач, позивач) укладено Договір фінансового лізингу №UA135L-13-05 (далі по тексту - Договір, спірний договір), за умовами якого (п. 2.1. Договору) Лізингодавець зобов'язується придбати у Продавця у власність Предмет Лізингу, зазначений у Додатку №1 до цього Договору, і надати його Лізингоодержувачу в тимчасове володіння й користування для підприємницьких цілей, за плату, на строк і на інших умовах, зазначених у цьому Договорі й Загальних Умовах, з переходом права власності на Предмет Лізингу до Лізингоодержувача за умови дотримання відповідних вимог, встановлених Загальними Умовами.

Предмет лізингу. Характеристики й дані, які дозволяють визначити Предмет лізингу, що передається Лізингодавцем у лізинг Лізингоодержувачу за цим Договором, зазначені в специфікації, що є додатком №1 до цього договору (п. 3.1. Договору).

Відповідно до специфікації (додаток №1 до Договору) предметом лізингу є:

- 1 (один) Бульдозер Caterpillar, модель D6R.

Двигун: модель Caterpillar С9

Потужність на маховику: 175 к.с.

Вага: около 20 т

Робоче освітлення

Генератор 150ам

Башмаки 560 мм

Кабіна з опаленням та кондиціонером

Відвал 5.61 м3 з перекосом

Розпушувач по заду

Каталог запчастин

Інструкція на російській мові

В період з дня укладення цього Договору до моменту передачі Предмета Лізингу вартість предмета Лізингу становить гривневий еквівалент 304 500,00 (триста чотири тисячі п'ятсот, 00) Доларів США, що за максимальним курсом продажу долара США на Міжбанківській валютній біржі (за формацією, розміщеною на веб-сайті http://www.udinform.com) на час закриття торгів, станом на дату, яка передує даті укладення цього Договору складає 2 497 661,25 (два мільйони чотириста дев'яносто тисяч шістсот шістдесят одна, 25) гривня, в тому числі ПДВ - 416 276,88 гривня (п. 3.2.1. Договору).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що під час укладання Договору між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору (зокрема: Бульдозер Caterpillar, модель D6R, не має індивідуальних ознак, а визначений лише родовими ознаками, якими наділені всі речі такого ж роду, а отже таке майно не може бути предметом лізингу за визначенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»), а також те що на момент укладання спірного договору у відповідача відсутня ліцензія для надання послуг фінансового лізингу.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Правовідносини сторін щодо фінансового лізингу регулюються нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» та Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Суд зазначає, що однією з підстав для визнання Договору недійсним, Позивач зазначив відсутність дозволу вчиняти Відповідачу фінансові операції у вигляді надання послуг з фінансового лізингу.

В матеріалах справи міститься довідка Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України про взяття на облік юридичної особи від 25.12.2007 року №8423, згідно якої відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Таким чином, твердження позивача про відсутність у відповідача ліцензії для надання послуг фінансового лізингу не відповідає дійсним обставинам справи та є хибним припущенням відповідача, так як вказану ліцензію відповідачем отримано 25.12.2007 року.

Щодо тези позивача про недосягнення сторонами договору згоди щодо всіх істотних умов договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (ч. 1 ст. 184 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Ідентифікуючі ознаки предмета лізингу зазначено сторонами у акті приймання-передачі обладнання від 18.11.2013 року, в тому числі зазначено найменування, марку, модель та серійний номер та на який Державними органами видано відповідне свідоцтво про реєстрацію машини Серія ЕА №068675 (зазначені документи містяться в матеріалах справи Том 1, аркуші паперу 77-78).

Таким чином, суд дійшов до висновку, що предмет лізингу є повністю ідентифікованим та має свої індивідуальні ознаки (предмет лізингу є річчю визначеною індивідуальними ознаками).

Згідно з п. 3.2.3. та п. 3.6. Договору в якості продавця предмета лізингу Позивач обрав Товариство з обмеженою відповідальністю «Цеппелін Україна» та предмет лізингу буде поставлений Відповідачу для подальшого передання Позивачу за договором купівлі-пролажу № СL0762 від 11 11.2013 р. у якому також ідентифіковано предмет лізингу (копія договору з додатками та актом приймання-передачі міститься в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач отримавши предмет лізингу за Договором в період часу з 17.06.2013 року по 12.09.2016 року сплачував відповідачу лізингові платежі, що підтверджується відповідною довідкою ПАО «ІНГ БАНК Україна» №368 від 10.02.2017 року, на підставі чого суд дійшов до висновку, що Позивач отримав конкретно визначений предмет лізингу, зауважень до нього у Позивача не було та позивач виконував Договір тривалий час.

Щодо твердження позивача про обов'язкове укладання правочину (договору) в письмовій нотаріально посвідченій формі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Згідно з ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК України).

З аналізу вищевказаних норм, Закону України «Про фінансовий лізинг» та спірного договору суд дійшов висновку про відсутність обов'язку сторін нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу, однак сторони мають на це право, яке закріплене ч. 1 та ч. 4 ст. 209 ЦК України.

Таким чином, твердження позивача про обов'язковість укладання правочину (договору) в письмовій нотаріально посвідченій формі не відповідає дійсним обставинам справи та діючим нормам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні Договору сторонами досягнуто істотні умови та не порушено приписів ст. 203, 215 ЦК України, твердження позивача про недійсність Договору спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Договору недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.07.2017 року.