КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2017 р. Справа№ 910/10147/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

За участі представників:

від позивача: Григор'єва Н.В. - представник

від відповідача: Іорданова Н.М. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року у справі № 910/10147/16 (суддя: Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця»

про стягнення 2 837 706,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення 2837706,24 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.09.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.03.2017 постанова Київського апеляційного господарського суду м. Києва від 13.12.2016 та рішення Господарського суду м. Києва від 26.09.2016 скасовані, а справа передана на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва 01.06.2017 року у справі № 910/10147/16 позовні вимоги ТОВ «Вог Аеро Джет» задоволено в повному обсязі.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Аеро Джет» 2837706,24 грн. штрафу та 42565,59 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» звернулась до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року у справі № 910/10147/16 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Вог Аеро Джет» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і не є таким, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, у зв'язку з чим - підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11.07.2017.

Представник позивача 07.07.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.07.2017 у зв'язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/2572/17 від 10.07.2017 для розгляду справи № 910/10147/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Гончарова С.А. Іоннікової І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.07.2017.

Представники сторін у судове засідання з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

05.02.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю « Вог Аеро Джет» (позикодавцем) та Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» (відповідачем, позичальником) був укладений договір позики № 05/02-16.

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов'язався передати у позику відповідачу продукцію (паливо рідинне та газ, дизельне паливо), а останній зобов'язався повернути вказану продукцію такої ж кількості та не нижчої якості.

Згідно п. 1.3 договору позики № 05/02-16 від 05.02.2016 р., оціночна вартість однієї тони продукції, що передається у позику, становить 19000,00 грн., включаючи ПДВ та акцизний збір, що є звичайною ціною продукції на дату укладання договору.

Договір позики є безвідсотковим (пункт 1.4 договору).

Відповідно до п.2.1 вказаного договору позивач передає відповідачу продукцію в кількості 5000 (п'ять тисяч) тон.

Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 Договору, у строк до 31.03.2016. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній у актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (пункт 3.2 договору).

Приймання - передача продукції від позикодавця до позичальника та від позичальника до позикодавця оформляється двостронніми актами приймання - передачі продукції, який підписують уповноважені представники сторін. (п. 3.5 договору).

Сторони домовились, що вони докладатимуть усіх зусиль з метою належного виконання договірних зобов'язань (пункт 4.1 договору);

У разі невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України (пункт 4.2 договору);

У разі порушення строків повернення продукції відповідно до пункту 3.2 договору позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення (пункт 4.3 договору);

У разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у пункті 3.2 договору, позичальник оплачує позикодавцю вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, визначеної пунктом 1.3 договору, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань (пункт 4.4 договору);

У разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених пунктом 4.4 договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки (пункт 4.5 договору);

Договір є укладеним з моменту передачі продукції та діє до 31.03.2016 (пункт 7.1 договору).

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК України)

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв у позику дизельне паливо у кількості 4978,432 тонни на загальну суму 94590208,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі:

- від 05.02.2016 № 201 на суму 3907350 грн.;

- від 06.02.2016 № 158 на суму 2319026 грн.;

- від 06.02.2016 № 159 на суму 3529345 грн.;

- від 06.02.2016 р. № 160 на суму 4649015 грн.;

- від 06.02.2016 р. № 161 на суму 4555459 грн.;

- від 06.02.2016 р. № 162 на суму 1111367 грн.;

- від 06.02.2016 р. № 163 на суму 3484600 грн.;

- від 06.02.2016 р. № 164 на суму 3396972 грн.;

- від 07.02.2016 р. № 165 на суму 5616191 грн.;

- від 07.02.2016 р. № 166 на суму 4675425 грн.;

- від 07.02.2016 р. № 167 на суму 4593269 грн.;

- від 07.02.2016 р. № 168 на суму 4599349 грн.;

- від 07.02.2016 р. № 172 на суму 5616685 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 203 на суму 5866763 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 204 на суму 2333846 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 205 на суму 5885269 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 206 на суму 2218611 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 207 на суму 3338946 грн.;

- від 08.02.2016 р. № 208 на суму 5692020 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 196 на суму 1198330 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 197 на суму 3444719 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 198 на суму 2239188 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 199 на суму 3438126 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 200 на суму 5792587 грн.;

- від 09.02.2016 р. № 202 на суму 1087750 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач свої зобов'язання за договором позики № 05/02-16 від 05.02.2016 р. виконав з порушенням строку передбаченого п. 3.2 вказаного договору, а саме повернув дизельне паливо лише 04.04.2016 р., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання - передачі:

- від 04.04.2016 р. № 1 в кількості 26,929 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 2 в кількості 609,709 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 3 в кількості 381,324 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 4 в кількості 609,709 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 5 в кількості 381,324 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 6 в кількості 381,324 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 7 в кількості 413,375 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 8 в кількості 397,052 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 9 в кількості 366,991 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 10 в кількості 523,181 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 11 в кількості 277,805 тонн;

- від 04.04.2016 р. № 12 в кількості 609,709 тонн.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку із простроченням повернення позики позивач нарахував відповідачу штраф в розмірі 2837706,24 грн. за період з 01.04.2016 р. по 03.04.2016 р.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом п. 4.3 договору позики № 05/02-16 від 05.02.2016 р. передбачено, що у разі порушення строків повернення продукції відповідно до пункту 3.2 договору позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення.

Твердження представника відповідача у письмових пояснень від 27.04.2017 р. про те, що прийнявши продукцію, позивач підтвердив факт, що він не заперечує щодо продовження терміну дії договору відносно повернення продукції так, як у кожному акті приймання-передачі дизельного палива міститься вказівка про те, що сторони дійшли згоди, що умови договору вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної судом до уваги не приймаються, оскільки акти приймання-передачі палива лише фіксують факт повернення дизельного палива та відсутність претензій щодо його кількості.

Крім того, відповідач подав до суду заяву про зменшення штрафних санкцій в порядку статті 83 ГПК України та статті 233 ГК України.

Відповідно до пункту 3 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р. № 18 передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Натомість, відповідач не надав суду доказів наявності об'єктивних причин, які б могли бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року по справі № 910/10147/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/10147/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров