РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2017Справа №910/9378/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/9378/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЮКСУС-С"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

про cтягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 30 000,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Порхун С.В. - за довіреністю №71/17 від 12.05.2017р.;

від відповідача: Кириляк Н.Г. - за довіреністю №314 від 11.04.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮКСУС-С" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (надалі - відповідач) про cтягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 30 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016p., договору фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р. та графіку платежів, відповідачем було виставлено позивачу не передбачені умовами вказаних договорів рахунки на оплату компенсації транспортного податку на суму 30 000,00 грн., які позивачем були сплачені безпідставно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2017р. порушено провадження по справі №910/9378/17 та призначений розгляд справи на 13.07.2017р.

13.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 13.07.2017р. судом було оголошено перерву до 27.07.2017р.

24.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано доповнення до відзиву на позовну заяву.

26.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано пояснення по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 27.07.2017р. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в засіданні суду заперечив проти позовних вимог з підстав, наведених у відзиві та доповнення до відзиву.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.01.2016р. між відповідачем (за договором - лізингодавець) та позивачем (за договором - лізингоодержувач) було укладено Генеральний договір фінансового лізингу №4171.

Також, 12.01.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В до Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016p.

За умовами п. 1.1 Генерального договору лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно («Предмет лізингу»), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному Договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною Генерального договору («Договір»), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього Генерального договору та Договору, а в кінці строку дії Договору має право придбати Предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному Договорі.

Згідно з умовами п. 3.1. договору фінансового лізингу, предметом лізингу є Автомобіль BMW 520і, детальний опис якого наведено у Специфікації (додаток № 2 до Договору фінансового лізингу).

Як визначено умовами п. 2.2. Генерального договору, сума лізингових платежів за користування Предметом лізингу зазначається у відповідному Договорі і може змінюватись відповідно до умов цього Генерального договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів Предмета лізингу встановлюються в Графіку платежів, який зазначається у відповідному Договорі.

Так, Додатковою угодою № 1 до Договору фінансового лізингу (Графік платежів) сторонами було встановлено суми, склад та строки сплати лізингових платежів.

Як зазначає позивач, на виконання умов Генерального договору, договору фінансового лізингу та Графіку платежів, останній здійснив сплату всіх лізингових платежів, передбачених графіком платежів.

Проте, в порушення умов Генерального договору, договору фінансового лізингу та Графіку платежів відповідачем було виставлено на оплату позивачу не передбачені умовами вказаних договорів рахунки з призначенням платежу «компенсація сплати транспортного податку» загалом на суму 30 000,00 грн.

Позивач відмовився оплачувати виставлені відповідачем рахунки, оскільки, на думку позивача, компенсація Лізингоодержувачем сплати транспортного податку поза межами лізингових платежів та не передбачена Генеральним договором, договором фінансового лізингу або графіком платежів, як і законодавством України.

Згідно позовної заяви, в подальшому, після сплати останнього лізингового платежу, передбаченого графіком платежів, позивач звернувся до відповідача для оформлення необхідних документів для подальшої реєстрації права власності на предмет лізингу, проте відповідач відмовився здійснювати оформлення права власності на позивача та передачу будь-яких документів, мотивуючи тим, що позивачем не були оплачені рахунки на суму 30 000,00 грн., виставлені для компенсації сплати транспортного податку.

З огляду на викладене, позивач зазначає у позові, що для оформлення права власності на Автомобіль BMW 520і, 24.01.2017р., ним було здійснено платіж з призначенням «компенсація сплати транспортного податку за 1, 2, 3, 4, кв. 2016 р.», що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою з рахунку позивача.

Оскільки кошти в рахунок компенсації сплати транспортного податку сплачені позивачем безпідставно, останній звернувся до відповідача із заявою про повернення безпідставно сплачених коштів у сумі 30 000,00 грн.

У відповідь у листі б/н від 31.03.2017р. відповідач відмовив у поверненні безпідставно сплачених коштів, посилаючись на умови п.2.15 Генерального договору, за яким передбачено, що у разі виникнення у Лізингодавця додаткових витрат, пов'язаних з доставкою, передачею, реєстрацією, проведенням обов'язкових технічних оглядів/контролів Предмета лізингу, в т.ч. зі сплатою Лізингодавцем будь-яких штрафних санкцій за неналежне використання Предмета лізингу чи порушення Лізингоодержувачем правил дорожнього руху тощо, та які не підпадають під дію п.п. 2.12. і 2.13. цього Генерального договору (і, як правило, носять одноразовий характер), Лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати Лізингодавцю такі витрати протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту висування Лізингодавцем письмової вимоги та надання копій документів, що підтверджують такі витрати.

Позивач стверджує, що положення вказаного пункту договору застосовуються до правовідносин Лізингодавця та Лізингоодержувача виключно у випадку, якщо для виконання зобов'язань Лізингодавця та Лізингоодержувача або з дій Лізингодавця та/чи Лізингоодержувача виникли витрати, фактичну наявність яких в майбутньому вони не могли передбачити при укладенні Генерального договору та договору фінансового лізингу. Разом з тим, позивач вказує, що п.2.15 Генерального договору не зобов'язує Лізингоодержувача оплачувати (компенсувати) витрати Лізингодавця на сплату транспортного податку.

Також позивач зазначає, що транспортний податок було введено ще 01.01.2015p., отже на дату укладення Генерального договору та договору фінансового лізингу відповідачу було відомо про необхідність сплати транспортного податку.

За п. 3.1 Генерального договору у разі, якщо експлуатація Предмета лізингу вимагає його державної реєстрації, Предмет лізингу реєструється на ім'я Лізингодавця. Лізингодавець зобов'язаний передати Лізингоодержувачу вже зареєстрований Предмет лізингу

Відповідно до п.8.1 Генерального договору, протягом всього терміну дії відповідного Договору Предмет лізингу є власністю Лізингодавця

Відтак, позивач стверджує, що платником транспортного податку у зв'язку з придбанням Автомобіля BMW 520і є відповідач, якому було відомо про обов'язок сплати транспортного податку при укладенні Генерального договору та договору фінансового лізингу, а тому витрати відповідача на сплату транспортного податку не є додатковими витратами в розумінні п.2.15 Генерального договору та, відповідно, не підпадають під дію положень вказаного пункту.

На думку позивача, обов'язок по сплаті та витрати Лізингодавця (податки і збори (обов'язкові платежі), платежі за проведення огляду, державну реєстрацію, зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків тощо), так само як і на транспортний податок, виникають до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу, проте компенсація позивачем таких витрат не зазначається окремими пунктами витрат в Генеральному договорі та договорі фінансового лізингу, які оплачуються позивачем.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до позовної заяви, грошові кошти в сумі 30000,00 грн. як компенсація сплати відповідачем транспортного податку були сплачені позивачем безпідставно, оскільки ані умовами Генерального договору, договору фінансового лізингу та графіком платежів, ані нормами чинного законодавства не передбачено сплату лізингоодержувачем лізингодавцю компенсації сплати транспортного податку з нарахованим ПДВ.

З огляду на що, сплачені позивачем грошові кошти як компенсація вартості транспортного податку за 1-4 квартали 2016 р. в загальному розмірі 30 000,00 грн. є безпідставно набутим майном, а тому відповідач зобов'язаний повернути вказані грошові кошти позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В силу частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2016р. між відповідачем (за договором - лізингодавець) та позивачем (за договором - лізингоодержувач) було укладено Генеральний договір фінансового лізингу № 4171, а також, 12.01.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В до Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016p.

Відповідно до статті 2 договору фінансового лізингу, позивач повинен сплачувати лізингові платежі, які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості Предмета лізингу та винагороду (комісію) Лізингодавця, в порядку, строки та у розмірі згідно з Графіком внесення лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору).

Окрім цього, п.2.13. Генерального договору передбачено, що у період дії відповідного Договору розмір лізингових платежів також може збільшуватись (індексуватися) в наступних випадках:

- зміни законодавства, які безпосередньо впливають на лізингову діяльність Лізингодавця;

- введення нових та/або збільшення розміру існуючих податків, зборів та інших обов'язкових платежів, які безпосередньо впливають на розмір витрат Лізингодавця при реалізації відповідного Договору і (або) на розмір лізингових платежів.

В п.2.15. Генерального договору фінансового лізингу визначено, що у разі виникнення додаткових витрат, пов'язаних з доставкою передачею, реєстрацією, проведенням обов'язкових технічних оглядів/контролів Предмета лізингу, в т.ч. зі сплатою Лізингодавцем будь-яких штрафних санкцій за неналежне використання Предмета лізингу чи порушення Лізингоодержувачем правил дорожнього руху тощо, та які не підпадають під дію п.п.2.12. і 2.13. цього Генерального договору (і, як правило, носять одноразовий характер), Лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати Лізингодавцю такі витрати протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту висування Лізингодавцем письмової вимоги та надання копій документів, що підтверджують такі витрати.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач виконав умови Генерального договору фінансового лізингу щодо придбання та передачі в лізинг Предмету лізингу.

З 01.01.2016р. до ст. 267 Податкового кодексу України було внесено зміни, відповідно до якої Платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Положення п.267.2.1. статті 267 Податкового кодексу України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об'єму циліндрів двигуна, типу пального"

Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об'єм циліндрів двигуна, тип пального.

Відповідно до п. 267.6.4 ст. 267 Податкового кодексу України передбачено, що платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцем реєстрації об'єкта оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, декларація юридичною особою - платником подається протягом місяця з дня виникнення права власності на такий об'єкт, а податок сплачується починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. А у разі переходу права власності на об'єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом звітного року податок обчислюється попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначений об'єкт оподаткування, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності на цей об'єкт.

Позивачем не надано суду доказів того, що станом на дату укладання договору відповідач міг знати чи буде Предмет лізингу в переліку об'єктів оподаткування і чи потрібно буде сплачувати цей податок, і передбачити до якого часу буде діяти цей податок, тому суд дійшов висновку, що врахувати сплату такого податку до обов'язкових лізингових платежів Сторони не могли.

Порядок, затверджений постановою КМУ № 403 від 10.04.2013р., на який посилається позивач, встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, проте платники транспортного податку - юридичні особи, визначають розмір податкового обов'язку з переліку легкових автомобілів, який розміщується щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади.

Відтак, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши вказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що рахунки № 131138 від 31.03.2016р., № 148998 від 30.06.2016р., № 166104 від 30.09.2016р., № 182612 від 30.12.2016р. на компенсацію Податку відповідно до ст. 267 Податкового кодексу України були виставлені відповідачем у відповідності до положень п.2.15 Генерального договору фінансового лізингу, отже і підставою для оплати позивачем вказаних рахунків були умови Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016р., зокрема п.2.15, та договору фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р. як компенсація додаткових витрат Лізингодавця.

Крім того, рахунки на компенсацію податку були виставлені відповідачем окремо від рахунків на сплату Лізингових платежів, містили інформацію, в якій зазначалось, що саме повинно сплачуватись - компенсація сплати транспортного податку, договір, за яким сплачується така компенсація - № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р., і яка сума підлягає оплаті, що, в свою чергу, відрізнялась від суми лізингового платежу, відповідно, позивач був обізнаний щодо підстави здійсненого платежу на суму 30 000,00 грн.

При цьому матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача із запереченням щодо необхідності такої компенсації, та із заперечення відповідності компенсації умовам Генерального договору та договору № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р.

Отже, позивач, виконуючи умови Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016р. та договору фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р. компенсував сплату транспортного податку в сумі 30 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Оскільки компенсація оплати транспортного податку в сумі 30 000,00 грн. була сплачена позивачем на підставі договору фінансового лізингу № 4171-01/01/16-В від 12.01.2016р. до Генерального договору фінансового лізингу № 4171 від 12.01.2016р., тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 30 000,00 грн. як безпідставно отриманих, визнаються судом необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового цивільного права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду.

Зі змісту цих норм вбачається, що закон визначає, як необхідну умову для реалізації особою свого права на захист певного матеріального права, та те, щоб вказане право було предметом порушення, невизнання або оспорювання зі сторони іншого суб'єкта спірних відносин.

Проте, позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення його прав відповідачем, що може бути підставою для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 01.08.2017р.

Суддя А.І. Привалов