ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р.Справа № 922/1828/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2, паспорт серії НОМЕР_1 (особисто);

відповідача - ОСОБА_4., довіреність №2182 від 03.06.2017;

3-я особа - Берзіні С.Л., довіреність №30 від 14.11.2016

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, в якій просить суд визнати недійсним договір поставки від 18.11.2016, укладений між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 18.11.2016 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір поставки (Договір). Проте, даний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема позивач зазначає, що пункти 5.2.3., 5.2.4. Договору не відповідають вимогам ч. 2 ст. 42 Конституції України, якою передбачено, що держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Крім того, зазначені положення цього договору суперечать ст.6 Господарського кодексу України та ст.ст. 12, 13, 627 Цивільного кодексу України.

Також позивач вважає, що зміст п.3.3. Договору суперечить ч.1 ст. 198 Господарського кодексу України, якою передбачено, що платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом, а тому проведення розрахунків за товар готівкою в касу постачальника порушує положення вказаної норми права.

Крім того, позивач зазначає, що положення Розділу 8 Договору, зокрема п.8.3., п.8.4., п.8.7., п.8.8, п.8.9. є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, оскільки в даному розділі Договору передбачена, переважно, відповідальність Покупця, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Покупця (позивача), а тому відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01 червня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12 червня 2017 року о 10:30 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

В судовому засіданні 12 червня 2017 року було оголошено перерву до 14:20 год. 20 червня 2017 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості представнику відповідача надати письмовий відзив на позовну заяву.

Представник відповідача 20 червня 2017 р. надав відзив на позовну заяву (вх. №20221), який судом долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позову, зокрема зазначає, що позивач посилаючись на те, що умови договору (п.5.2.3 та п.5.2.4 Договору) порушують права позивача на вільний вибір контрагента на постачання товару та неправомірно обмежують конкуренцію, не наводить яким чином це впливає на його підприємницьку діяльність та фінансовий стан. Крім того, Закон України "Про захист прав споживачів" не регулює відносини, що склалися між сторонами, а тому безпідставним є посилання позивача на положення цього Закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 червня 2017 року розгляд справи відкладено на 19 липня 2017 р. о 10:00 год.

Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.

Представник позивача 30 червня 2017 р. надав супровідним листом (вх.№21371) додаткові документи, зазначені у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

Третя особа 07 липня 2017 р. надала письмові пояснення (вх. №22165), які судом долучені до матеріалів справи.

У письмових поясненнях третя особа щодо предмета позову пояснила, що узгоджені дії сторін під час укладання спірного договору поставки можуть містити ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.4 ч.2 ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів конкурсу.

Представник позивача в судовому засіданні 20.06.2017 підтримав позов та просив суд його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначає, що позивач посилаючись на те, що умови договору (п.5.2.3 та п.5.2.4 Договору) порушують права позивача на вільний вибір контрагента на постачання товару та неправомірно обмежують конкуренцію, не наводить яким чином це впливає на його підприємницьку діяльність та фінансовий стан. Крім того, Закон України "Про захист прав споживачів" не регулює відносини, що склалися між сторонами, а тому безпідставним є посилання позивача на положення цього Закону.

Третя особа в судовому засіданні пояснила, що узгоджені дії сторін під час укладання спірного договору поставки можуть містити ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.4 ч.2 ст. 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів конкурсу, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

18.11.2016 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (надалі - Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Покупець) було укладено договір поставки (надалі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставляти товар торгової марки "Смачний світ випічки", що підтверджена Свідоцтвом на знак для товарів і послуг № 212499 від 10.06.2016 (Далі - товару), а Покупець зобов'язується приймати і оплачувати його (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.1.2. Договору найменування товару торгової марки "Смачний світ випічки": продукти харчування (кулінарія, випічка, кондитерські вироби).

Згідно з п.1.3. Договору ціни і перелік товарів, що поставляються визначаються згідно з додатком № 1 (Специфікації), яке узгоджується і підписується обома Сторонами і є невід'ємною частиною цього Договору.

Постачальник за свій рахунок здійснює поставку кожної партії товару торгової марки "Смачний світ випічки" за кількістю, цінам, в асортименті та в строки згідно з замовленням Покупця, який у разі складання його в письмовому вигляді, підписується обома сторонами та стає невід'ємною частиною даного Договору. До розгляду приймається замовлення Покупця в усному або письмовому вигляді. Замовлення Покупця може подаватися як засобами зв'язку (факсом, електронною поштою, смс, телефонограмою), так і в простій письмовій формі у вигляді пропозиції Покупця про поставку йому партії товару, на умовах оплати, з зазначенням її кількості, асортимента, строків та місця поставки. (п.2.1., п.2.2. Договору).

Згідно п.3.2. Договору сторони домовились, що загальну вартість Договору становить сума всіх підписаних сторонами товарно-транспортних накладних до даного Договору.

Відповідно до п.3.3. Договору оплата за товар здійснюється готівкою в касу Постачальника в день отримання товару і підписання товарно-транспортних накладних.

У п.4.1. Договору сторони домовились, що якість товару повинна відповідати санітарному законодавству та вимогам стандартів, забезпечувати безпеку життя, здоров'я споживачів, відповідати вимогам, прийнятим при поставках даного товару в Україні та забезпечувати його використання за прямим призначенням. Товар, що постачається має відповідати всім нормам та стандартам, встановленим в Україні для даної групи товарів та супроводжуватись необхідною документацією, підтверджуючою його якість.

Відповідно до п.5.2.3. Договору Покупець зобов'язується здійснювати закупівлю товару, передбаченого п. 1.2. і п.1.3, цього Договору, тільки у Постачальника.

Згідно з п.5.2.4. Договору Покупець зобов'язується для виключення введення в оману споживача з асортиментом і якістю торгової марки "Смачний світ випічки" не закуповувати товар, передбачений п. 1.3. цього Договору, в інших постачальників для його подальшої реалізації у Буфеті.

Відповідно до п.8.3. Договору в разі порушення термінів оплати, передбачених п. 3.2 Договору, Покупець зобов'язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з п.8.4. Договору в разі відсутності представника Покупця в місці поставки в строк, обумовлений сторонами в заявці, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості товару, який він повинен був прийняти.

Відповідно до п.8.7. Договору в разі виявлення Постачальником в Буфеті Покупця реалізації товару, передбаченого п. 1.2. цього Договору, іншої торгової марки закупленого у іншого постачальника, Постачальник про це порушення договірних зобов'язань складає акт.

Згідно з п.8.8. Договору за кожен випадок виявлення Постачальником порушення договірних зобов'язань з боку Покупця, передбачених п. 5.2.4. та п. 8.6 цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 1000 грн. протягом 3-х днів.

Відповідно до п.8.9. Договору у разі односторонньої відмови Покупця від виконання цього Договору, він виплачує Постачальнику штраф у розмірі 100 000 грн.

У п.6.1. Договору сторони встановили, що Договір вступає в силу з дати його підписання та діє до 18.11.2017 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.(ч. ст. 626 ЦК України )

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України (надалі-ГК) господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів.

Статтями 174, 193 ГК України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать та повинні виконуватися суб'єктами господарювання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Цивільний кодекс у ч. 1 ст. 509 ЦК України також визначає зобов'язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у статті 265 Господарського кодексу України .

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 ЦК України).

В силу частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 ГК України).

Зазначені положення закону кореспондуються з приписами статті 638 ЦК України.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з вимогами статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п.2.1., п.2.10, п.2.11 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", господарським судам роз'яснено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

За загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини.

В свою чергу, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається, зокрема що пункти 5.2.3., 5.2.4. Договору не відповідають вимогам ч. 2 ст. 42 Конституції України, якою передбачено, що держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Крім того, зазначені положення цього договору суперечать ст.6 Господарського кодексу України та ст.ст. 12, 13, 627 Цивільного кодексу України.

Також позивач вважає, що зміст п.3.3. Договору суперечить ч.1 ст. 198 Господарського кодексу України, якою передбачено, що платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом, а тому проведення розрахунків за товар готівкою в касу постачальника порушує положення вказаної норми права.

Крім того, позивач зазначає, що положення Розділу 8 Договору, зокрема п.8.3., п.8.4., п.8.7., п.8.8, п.8.9. є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, оскільки в даному розділі Договору передбачена, переважно, відповідальність Покупця, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Покупця (позивача), а тому відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується у зв'язку з наступним.

Згідно ч. 2 ст. 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. ч. 2 - 5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

В преамбулі Закону України "Про захист економічної конкуренції" зазначено, що цей Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

В силу ч. 1 ст. 3 Закону України "Про захист економічної конкуренції" законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України "Про Антимонопольний комітет України", "Про захист від недобросовісної конкуренції", інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно ст. 5 Закону України "Про захист економічної конкуренції" узгодженими діями є укладення суб'єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об'єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб'єктів господарювання. Особи, які чинять або мають намір чинити узгоджені дії, є учасниками узгоджених дій.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються, встановлення цін чи інших умов придбання або реалізації товарів; обмеження виробництва, ринків товарів, техніко-технологічного розвитку, інвестицій або встановлення контролю над ними; розподілу ринків чи джерел постачання за територіальним принципом, асортиментом товарів, обсягом їх реалізації чи придбання, за колом продавців, покупців або споживачів чи за іншими ознаками; спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів; усунення з ринку або обмеження доступу на ринок (вихід з ринку) інших суб'єктів господарювання, покупців, продавців; застосування різних умов до рівнозначних угод з іншими суб'єктами господарювання, що ставить останніх у невигідне становище в конкуренції; укладення угод за умови прийняття іншими суб'єктами господарювання додаткових зобов'язань, які за своїм змістом або згідно з торговими та іншими чесними звичаями в підприємницькій діяльності не стосуються предмета цих угод; суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин.

Згідно ч. 4 ст.6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" вчинення антиконкурентних узгоджених дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про захист економічної конкуренції" положення статті 6 цього Закону не застосовуються до узгоджених дій щодо постачання чи використання товарів, якщо учасник узгоджених дій стосовно іншого учасника узгоджених дій встановлює обмеження зокрема на придбання в інших суб'єктів господарювання або продаж іншим суб'єктам господарювання чи споживачам інших товарів.

Згідно ж з ч.2 цієї статті до узгоджених дій, передбачених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 6 цього Закону, якщо такі узгоджені дії: призводять до суттєвого обмеження конкуренції на всьому ринку чи в значній його частині, у тому числі монополізації відповідних ринків; обмежують доступ на ринок інших суб'єктів господарювання; призводять до економічно необґрунтованого підвищення цін або дефіциту товарів.

У ст.7 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зазначено, що положення статті 6 цього Закону не застосовуються до будь-яких добровільних узгоджених дій малих або середніх підприємців щодо спільного придбання товарів, які не призводять до суттєвого обмеження конкуренції та сприяють підвищенню конкурентоспроможності малих або середніх підприємців.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема невідповідність п.5.2.3., п. 5.2.4. Договору вимогам законів, а також те, що умовами спірного договору узгоджено дії, що призводять до суттєвого обмеження конкуренції, обмежують доступ на ринок інших суб'єктів господарювання, або призводять до економічно необґрунтованого підвищення цін або дефіциту товарів.

Також, суд непогоджується з твердженням позивача щодо невідповідності п.3.3. Договору вимогам ч.1 ст. 198 Господарського кодексу України.

Так, згідно ч.1 ст. 198 Господарського кодексу України платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом.

Також, у ч.2 ст. 1087 Цивільного кодексу України встановлено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Порядок проведення розрахунків, визначений розділом ІІ Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Згідно з ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані, зокрема проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Також, готівкові розрахунки здійснюються відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. N 637.

Так, відповідно до п.2.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, Затверджених Постановою Правління Національного банку України 15.12.2004 N 637 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за N 40/10320, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки. Кількість підприємств (підприємців) та фізичних осіб, з якими здійснюються розрахунки, протягом дня не обмежується.

Згідно з пунктом 6 статті 7 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України визначає порядок і форми платежів.

Статтею 40 Закону України "Про Національний банк України" передбачено, що Національний банк встановлює правила, форми і стандарти розрахунків банків та інших юридичних і фізичних осіб в економічному обігу України.

Відповідно до частини третьої статті 1087 Цивільного кодексу України граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Згідно зі статтею 56 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Постановою Правління Національного банку України від 06.06.2013 р. N 210 встановлено граничну суму розрахунків готівкою підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10000 гривень.

Таким чином, діючим законодавством України передбачена можливість проведення розрахунків між сторонами готівкою через касу Постачальника.

Отже, п.3.3. спірного Договору не суперечить вимогам законодавства України.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що положення Розділу 8 Договору, зокрема п.8.3., п.8.4., п.8.7., п.8.8, п.8.9. є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, оскільки в даному розділі Договору передбачена, переважно, відповідальність Покупця, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Покупця (позивача), а тому відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Разом з тим, суд не погоджується з таким твердженням позивача виходячи з наступного.

Преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Отже, Закон України "Про захист прав споживачів" не регулює відносини, які склалися між позивачем та відповідачем як суб'єктами підприємницької діяльності, а тому даний закон не підлягає застосування у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову повністю, оскільки позивачем не доведено обставин, з якими закон пов'язує визнання даного договору поставки недійсним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5 - 8 Закону України "Про захист економічної конкуренції", ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", ст.ст. ст.ст. 11, 203, 204, 215, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712, 1087 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, 180, 181, 193, 198 Господарського кодексу України; ст.ст. 7, 56 Закону України "Про Національний банк України", ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 24.07.2017 р.

Суддя І.О. Чистякова