ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017р. справа № 914/1028/17

За позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л», м. Львів

про: стягнення 1 500 000,00 грн. збитків

cуддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кремінець М.М. - адвокат;

від відповідача: Мартиневич Ю.О., Буньо А.В. - представники.

На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л» про стягнення 1 500 000,00 грн. збитків.

Ухвалою господарського суду від 26.05.2017р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 13.06.2017р.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду від 13.06.2017р. та 27.06.2017р.

26.06.2017р. від відповідача по справі поступив відзив в якому останній просив суд на підставі п.2 ст.80 ГПК України припинити провадження у справі, а також застосувати до вимог позивача строк позовної давності і відмовити в задоволенні позову.

В останньому судовому засіданні 18.07.2017р. від представника позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

Представники відповідача проти клопотання позивача заперечили та просили суд розглядати спір по суті.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подане позивачем клопотання, дійшов висновку відмовити в задоволенні про залишення позову без розгляду та продовжити розгляд справи по суті.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задоволити.

Представники відповідача заперечили позовні вимоги з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши подані докази, суд встановив наступне:

01.07.2003 року між сторонами по справі укладено договір оренди нежитлового приміщення за умовами якого орендодавець (відповідач) передав, а орендар (позивач) прийняв в тимчасове платне володіння та користування приміщення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Договір пролонговано, на тих самих умовах, до 31.10.2011 року.

В подальшому, відповідач листами від 16.09.2011 р. №2211, звернувся до позивача з повідомленням про закінчення дії договору оренди нежитлового приміщення НОМЕР_1 ТЦ "Європа" та пропозицією щодо укладення договору оренди нежитлового приміщення на нових умовах; листом від 23.09.2011 р. №1782, згідно якого, відповідач звернувся до позивача з проханням звільнити орендоване приміщення у зв'язку з проведенням реконструкції торгового центру та листом-повідомленням від 05.10.2011 р. згідно якого станом на 05.10.2011 р. орендоване приміщення не звільнено, крім того, позивача повідомлено, що відповідно до п. 8.2.8. договору, майно яке знаходиться в орендованому приміщенні буде описане комісією орендодавця та передане на відповідальне зберігання на склад. (вказані обставини та факти вже були дослідженні Господарським судом Львівської області у справі №914/4593/13).

Разом з тим, позивач вважає такі дії відповідача незаконними та безпідставними, зазначаючи при цьому наступне:

Як стверджує позивач, за придбання орендованого магазину за адресою: АДРЕСА_1 ним в травні 2003р. було сплачено 27 335,00 грн., що підтверджується квитанціями №769, №882, №883. Однак, письмового договору купівлі-продажу нежитлового приміщення з відповідачем укладено не було.

07.10.2011р., позивачем було виявлено магазин маг НОМЕР_1 ТЦ Європа опечатаним, а у магазині не було виявлено жодних речей.

Позивач зазначає, що відповідач незаконно проник у приміщення та заволодів товаром, особистими речима, грошовими коштами позивача, внаслідок чого спричинив майнові збитки на загальну суму 1 500 000,00 грн.

В ході судового розгляду, позивач представив суду детальний розрахунок заявлених до стягнення збитків, з якого вбачається вимоги про стягнення:

- 24 085,00 грн. - оплата за магазин;

- 3 250,00 грн. - оплата за світло, рекламу, сигналізацію;

- 161 600,00 грн. - вартість товару;

- 3 000,00 доларів США - власні кошти;

- 10 000,00 грн. - готівкові кошти;

- 500 000,00 грн. - інфляційні втрати (за період з 2011р. до моменту заявлення позову);

- решта сум - втрачена вигода ((за період з 2011р. до моменту заявлення позову);

У своєму відзиві відповідач звертає увагу суду на те, що суми, які пред'явлені позивачем до стягнення вже були предметом розгляду у справі, що розглядалася Господарським судом Львівської області №914/4593/13 та по якій було прийнято рішення, що набрало законної сили.

Господарський суд, дослідивши представлені сторонами докази та наявні обставини, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про припинення провадження у справі з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи №914/4593/13, позивач вже звертався до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача збитків, зокрема щодо стягнення наступних сум:

- 24 085,00 грн. - оплата за магазин;

- 58 350,00 грн. - вартість товару;

- 3 000,00 доларів США - власні кошти;

- 10 000,00 грн. - готівкові кошти;

Відповідно до п.2 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Так, судом встановлено, що в розглядуваній справі та у справі №914/4593/13, що перебувала на розгляді в господарському суду і по якій було прийнято рішення, позивач просить суд стягнути одні й ті суми, що є прямими збитками, обґрунтовує такі вимоги одними й тими ж підставами та обставинами (неправомірними діями відповідача).

Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасовано у встановленому законом порядку, перш за все пов'язана з виключністю судового рішення та його обов'язковістю відповідно до п. 9 ч.3 ст.129 Конституції України. Так, рішення, ухвали і постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, що визначено ст.115 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку в частині позовних вимог про стягнення з відповідача: 24 085,00 грн. - оплата за магазин; 58 350,00 грн. - вартість товару; 3 000,00 доларів США - власні кошти; 10 000,00 грн. - готівкові кошти (що були предметом розгляду у справі №914/4593/13) - провадження припинити.

Натомість суд розглядає справу за позовними вимогами стосовно яких судом ще не було надано правової оцінки, зокрема, про стягнення:

- 3 250,00 грн. - оплата за світло, рекламу, сигналізацію;

- 103 250,00 грн. - вартість товару; (за мінусом 58 350,00 грн. провадження по який припинено);

- 500 000,00 грн. - інфляційні втрати (за період з 2011р. до моменту заявлення позову);

- решта сум - втрачена вигода 1 223 065,00 грн. (за період з 2011р. до моменту заявлення позову);

Розглянувши решта позовних вимог, з урахуванням часткового припинення провадження, суд дійшов висновку відмовити в їх задоволенні з наступних підстав:

26.06.2017р. від відповідача по справі поступив відзив в якому останній просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши подану заяву, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд вирішив її задоволити з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги покликається на неправомірні дії відповідача, що мали місце у жовтні 2011р. Для стягнення збитків, завданих такими діями відповідача встановлена загальна позовна давність у три роки, а тому, кінцевим можливим строком такого судового стягнення є жовтень 2014р.

Як вбачається з позовної заяви, її було подано 23.05.2017р. (відбиток штемпеля на конверті про відправку позову до суду). З огляду на це, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не представив суду доказів поважності пропуску такого звернення до суду.

Покликання ж останнього на те, що він звертався до господарського суду за захистом свого порушеного права з позовом про стягнення збитків як на підставу для переривання строку позовної давності, не може бути взяте судом до уваги оскільки згідно постанови Пленуму ВГСУ № 10 п. 4.4.2, за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому, якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само, не перериває цього перебігу подання позову до господарського суду про стягнення збитків, що є предметом розгляду даної справи з інших правових підстав (справа №914/1836/15), що й мало місце стосовно позивача у даній справі.

В силу приписів ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що відповідачем була зроблена відповідна заява про застосування строків позовної давності до винесення рішення по даній справі, а судом встановлено, що така є обґрунтованою, то суд, керуючись ч.4.ст.267 ЦК України, дійшов висновку відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, що відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи, то останній відшкодовується за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 43,33,34,44,82,84,85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л» збитків у вигляді 24 085,00 грн. як оплати за магазин, 3 000,00 доларів США власних коштів, 10 000,00 грн. готівкових коштів та 58 350,00 грн. вартості товару - припинити.

2. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Айпіє-Л» про застосування до позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 строку позовної давності - задоволити.

3. В задоволенні решти позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 18.07.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20.07.2017р.

Суддя Юркевич М. В.