ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа № 914/560/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

при секретарі судового засідання: Фака С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 06.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2649/17 від 08.06.2017 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 24 травня 2017 року

у справі № 914/560/17 (суддя Синчук М.М.),

порушеній за позовом

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Солстрой», м. Київ,

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Статусбуд», с. Солонка Пустомитівського району Львівської області,

до відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Стрий Львівської області,

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги б/н від 07.02.2017 р. укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача-2: адвокат Мушинський Т.Б. (п/к на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 27.03.2017 р.);

від позивача: Олєйніков Є.В. (п/к на підставі довіреності № 269 від 27.04.2016 р.);

від відповідача-1: не прибув.

Представника права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України роз'яснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представником апелянта/відповідача-2 та позивача подано спільне, письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового засідання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2017 року, справу № 914/560/17 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 року прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, б/н від 06.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2649/17 від 08.06.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 19.06.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (а. с. 97-101).

У судове засідання, яке відбулося 19.06.2017 р., представник апелянта/відповідача-2 прибув, апеляційну скаргу підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у апеляційній скарзі, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/560/17 від 29.05.2017 року.

Однак, рекомендована кореспонденція, яка надсилалася за місцем проживання апелянта/відповідача -2: СПД-ФО ОСОБА_2 повернулася до суду без вручення адресату з написом працівника пошти - «За закінченням терміну зберігання». Представник апелянта зазначив, що йому не відомо, чому довіритель не з'являється на пошту та не отримує рекомендованої кореспонденції.

Представник позивача прибув, подав відзив на апеляційну скаргу , проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу, просить рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/560/17 від 29.05.2017 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 у судове засідання повноважного представника не направив. Рекомендована кореспонденція з ухвалою ЛАГС від 12.06.2017 р. по справі № 914/560/17 про прийняття апеляційної скарги СПД-ФО ОСОБА_2 до провадження та про призначення даної справи до розгляду, яка надсилалася за юридичною адресою відповідача-1, повернулася до суду без вручення адресату з написом працівника пошти - «За закінченням терміну зберігання» (а. с. 98, 99, 100, 101).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. у справі № 914/560/17, розгляд апеляційної скарги відкладено на 19.07.2017 р., про що представники апелянта та позивача були належним чином повідомлені, під розписку (а. с. 120) та в порядку визначеному Інструкцією з діловодства в господарських судах України (а. с. 118-119/зворот).

У судове засідання, яке відбулося 19.07.2017 р., представник апелянта/відповідача-2 прибув, апеляційну скаргу підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у апеляційній скарзі, проти викладеного позивачем у відзиві на позов та додаткових поясненнях - заперечив, просить «скасувати рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/560/17 від 29.05.2017 року».

Представник позивача прибув, подав додаткові пояснення до відзиву, судову практику по справі № 914/100/15, проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, зазначив, що вступна і резолютивна частина оспорюваного судового рішення була проголошена місцевим господарським судом - 24.05.2017 р., а не 29.05.2017 р., як зазначив апелянт в апеляційній скарзі, на його думку, дата складення повного тексту рішення не є датою його ухвалення, що 24.05.2017 р. після проголошення короткої частини рішення, розгляд справи на 29.05.2017 р. судом не відкладався, а було пояснено сторонам, коли буде складено повне рішення, просить рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2017 р. по справі № 914/560/17 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач-1, повторно, у судове засідання повноважного представника не направив, про причини неприбуття суд не повідомив, рекомендована кореспонденція, яка надсилалася за юридичною адресою відповідача-1 (81131, Львівська обл., Пустомитівський район, с. Солонка, вул. Городнича, 26) та СПД-ФО ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 82400), повернулися до суду без вручення адресатам з написом працівників пошти - «За закінченням терміну зберігання».

З огляду на наведене слід зазначити наступне.

Згідно п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році», п. 23 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008р. № 01-8/164 «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році», зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.1. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами і доповненнями) визначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»).

Неотримання відповідачем-1 (ТзОВ «Статусбуд») поштової кореспонденції з процесуальними документами Львівського апеляційного господарського суду, які їм надсилалися за адресою: 81131, Львівська обл., Пустомитівський район, с. Солонка, вул. Городнича, 26, та, відповідно ФОП ОСОБА_2, місцепроживання: АДРЕСА_1, 82400, що відповідає вказаним адресам у позовній заяві та витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (знаходиться в матеріалах справи), є належним доказом надсилання відповідачеві вказаних документів.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 р. прийнято апеляційну скаргу СПД-ФО ОСОБА_2 до провадження та призначено дану справу до розгляду на 19.06.2017 р. (а. с. 95-96), яка надсилалася за юридичними адресами апелянта/відповідача-1, позивача та відповідача-2. Рекомендована кореспонденція, повернулася до суду від відповідача-1 та апелянта/відповідача-2 без вручення адресатам з написом працівника пошти - «За закінченням терміну зберігання» (докази в матеріалах справи).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 р. у справі № 914/560/17, розгляд апеляційної скарги відкладено на 19.07.2017 р., про що представники апелянта/відповідача-2 та позивача були належним чином, особисто, повідомлені, під розписку (а. с. 120) та в порядку визначеному Інструкцією з діловодства в господарських судах України (а. с. 118-119/зворот).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Абзацом першим пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 р. та від 19.06.2017 р. участь уповноважених представників сторін обов'язковою не визнавалась (а. с. 95-96, 118-119).

Згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. Відповідно до статті 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/560/17 та прийшла до висновку, подані позивачем пояснення з додатками долучити до матеріалів справи, розглядати справу без участі представника відповідача-1, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення місцевого суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2017 року у справі № 914/560/17 (суддя М. М. Синчук) позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 07.02.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Солстрой" 800,00 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Солстрой" 800,00 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору (пункти 1-й, 2-й, 3-й та 4-й резолютивної частини судового рішення)(а. с. 82-83, 84-90).

Апелянт-відповідач-2 (Фізична особа-підприємець ОСОБА_2), не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду у даній справі, звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 06.06.2017 р. (вх. № ЛАГС 01-05/2649/17 від 08.06.2017 р.)(а. с. 102-108), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/560/17 від 29.05.2017 року.

Апеляційну скаргу скаржник обгрунтовує тим, що рішення по справі № 914/560/17 винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для вирішення даного спору.

Так, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що між 16.08.2011 р. між ТзОВ «Солстрой» (Генпідрядник - за договором) та ТзОВ «Статусбуд» (виконавець - за договором) було укладено договір № 3.11, за умовами якого, виконавець зобов'язувався організувати та виконати у визначені цим договором строки повний комплекс робіт з влаштуванням доріг з використанням власного обладнання та матеріалів на будівництві об'єкта «Павільйон «Овочі. Фрукти» та термінал «Риба» на частині території земельної ділянки оптового ринку сільськогосподарської продукції у м. Львові, а саме: влаштування доріг загальною площею 20500 м.кв., влаштування основи: щебінь вапняний 400 мм; щебінь гранітний 200 мм; бетон 200 мм., а генпідрядник прийняти якісно виконані роботи шляхом підписання акту про прийняття повного комплексу робіт. Замовником будівництва було ТзОВ «Шувар». Апелянт зазначає, що за актом прийому-здачі виконаних робіт № 1 від 26.10.2011 р. до договору № 3.11, роботи виконавцем виконано в повному обсязі на суму 4 136 007,60 грн. в т.ч. ПДВ 689 443,60 грн., претензії по якості та термінах виконання робіт - відсутні.

Скаржник зазначає, що відповідно до п. 1.3. договору № 3.11, на виконавця також було покладено забезпечення робіт технологічним, електротехнічним обладнанням, апаратурою та інструментом.

Як зазначає апелянт, 06.09.2011 р. між ТзОВ «Статусбуд» (Замовник - за договором) та СПД-ФО ОСОБА_2 (Підрядник - за договором) було укладено договір № 3.11.С1, відповідно до умов якого, підрядник зобов'язувався виконати роботи по наданню транспортних послуг з доставки матеріалів, а також обумовлених в договорі робіт і матеріалів, які за умовами договору визначаються Кошторисом, що відповідно до умов зазначеного договору (п. 2.2. договору № 3.11.С1) при виконанні додаткових необхідних робіт, підрядник повідомляє про це замовника, при взаємному погодженні цін, вносять їх додатково у кошторис до даного договору, а відповідно до п. 1.1. договору № 3.11.С1, замовник зобов'язувався прийняти ці роботи та оплатити їх. Кінцева сума договору згідно з п. 6.2. договору № 3.11.С1, визначається за актом прийому-передачі, з урахуванням даних акту виконаних робіт, якщо такий мав місце. Згідно з п. 6.3. договору № 3.11.С1, сторони домовились про відтермінування останнього платежу в сумі 635 000 грн. до терміну оплати по договору № 3.11, укладеного між ТзОВ «Солстрой» та ТзОВ «Статусбуд». Згідно акту прийому - передачі виконаних робіт № 1 від 25.10.2011 р. до договору № 3.11.С1 від 06.09.2011 р., роботи виконані в повному обсязі, претензій по якості і термінах немає, загальна сума по цьому акту 1 562 400 грн., в т.ч. ПДВ - 260400 грн., згідно акту прийому - передачі виконаних робіт № 2 від 25.11.2011 р. до договору № 3.11.С1 від 06.09.2011 р., роботи виконані в повному обсязі, претензій по якості і термінах немає, загальна сума по цьому акту 556 476,50 грн., в т.ч. ПДВ - 92746,08 грн. Відповідно до Картки рахунку 361 ТзОВ «Статусбуд» заборгувало СПД-ФО ОСОБА_2 суму 340 000,00 грн.

У зв'язку з невиконанням ТзОВ «Статусбуд» перед СПД-ФО ОСОБА_2 грошових зобов'язань, 07.02.2017 року між ТзОВ "Статусбуд" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги в сумі 1 175 000,00 грн., за умовами якого, первісний кредитор (відповідач-1) передає, а новий кредитор (відповідач-2) приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1 175 000,00 грн. Апелянт зазначає, що за цим Договором, ТзОВ "Статусбуд" (первісний кредитор), і СПД-ФО ОСОБА_2 (Новий кредитор), уклали договір про відступлення права вимоги згідно з умовами якого: первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає в цій частині кредитором за договором про відступлення права вимоги (Основний договір), укладений між ТзОВ «Статусбуд» та ТзОВ «Солстрой». Отже, як зазначає апелянт, що «з вищесказаного можна підсумувати, що Боржник на даний час не виконав своє грошове зобов'язання перед Відповідачем-2 в сумі 1 175 000,00 грн.».

Скаржник покликається на те, що він в повному обсязі погоджується з посиланням суду на норми закону, в нашому випадку, на ст. 215 ЦК України, частину 1 зазначеної статті, ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 512 ЦК України, ст. 216 ЦК України, так як кредитором (ФОП ОСОБА_2.) пред'явлено вимогу про сплату боргу за виконані роботи в сумі 340000 тис. грн. боржнику (ТзОВ «Солстрой», однак, як стверджує скаржник, «судом не взято до уваги даних доводів і порушено основні принципи Господарського і Цивільного законодавства, а саме: захисту прав та інтересів, які прямо порушені боржником (ТзОВ «Солстрой»), які виражаються у не сплаті боргу за належно виконані і прийняті роботи кредитору (ФОП ОСОБА_2.)».

Заявник, зокрема, стверджує, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він може виконати зобов'язання старому кредитору, і таке виконання буде вважатися належним, а новий кредитор, в такому випадку, має право вимагати від старого кредитора передачі всього отриманого від боржника як безпідставного збагачення (ст.ст. 1212-1214 ЦК України), а так як апелянт надав суду першої інстанції докази про повідомлення боржника про відступлення права вимоги, які місцевий суд безпідставно не взяв до уваги, рішення суду підлягає до скасування.

Апелянт також вважає помилковим покликання місцевого суду у рішенні на п. 2.6., на п. 2.11. постанови Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2013 р., зазначає, що не може братись до уваги постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 3-43гс15, оскільки там зазначена інша мотивація і ця справа не є аналогічною даній справі, оскільки на думку апелянта, за спірним договором переуступки права вимоги до нового кредитора перейшли кошти за виконані ним належним чином роботи, які були прийняті боржником, що підтверджується відповідними актами виконаних робіт, і жодним чином не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником (ТзОВ «Солстрой») своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, при цьому апелянт покликається на ч. 3 п. 7, п. 9 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р., п. 2.4. постанови Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2011 р., вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, яке належить скасувати.

Колегією суддів встановлено, що апелянт/відповідач-2: ОСОБА_2 є суб'єктом підприємницької діяльності - фізична особа (Приватний підприємець), місце проживання підприємця: 82400, АДРЕСА_2; ІПН НОМЕР_1, № свідоцтва платника ПДВ 100207228, банківські реквізити: р/р НОМЕР_2 в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023.

Відповідач-1:Товариство з обмеженою відповідальністю «Статусбуд» є юридичною особою, ідентифікаційний код: 34311733, місцезнаходження: 81131, Львівська область, Пустомитівський район, село Солонка, вулиця Городнича, будинок 26, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Міністерства юстиції України, надана ДП «Інформаційно-ресурсний центр на запит ЛАГС (знаходиться в матеріалах справи), ІПН 59, Свідоцтво платника ПДВ № 18550800.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Солстрой» є юридичною особою, , місцезнаходження: 02140, Україна, м. Київ, вул. Гмирі, 1-а; ІПН 55, Свідоцтво платника ПДВ 35482423.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач (ТзОВ «Солстрой») подав позовну заяву до місцевого господарського суду (31.03.2017 р.) до відповідача-1 (ТзОВ «Статусбуд», відповідача-2 (ФОП ОСОБА_2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного 07 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" та ФОП ОСОБА_2 (а. с. 9-12).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач вважає договір про відступлення права вимоги від 07 лютого 2017 року укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 недійсним, а саме: таким, що порушує права та інтереси ТзОВ "Солстрой", так як останній був укладений без попереднього письмового погодження сторін договору підряду № 3.11 від 16.08.2011 р., яке є обов'язковим за умовами п. 11.8. Договору підряду від 16.08.2011 р. № 3.11.

Колегія суддів заслухала пояснення сторін, їх доводи і міркування з усіх питань, що виникали в ході судового розгляду даної справи, дослідила матеріали справи, всебічно і повно з'ясувала обставини, що мають значення для вирішення спору в їх сукупності, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, 16 серпня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Солстрой" (надалі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" (надалі - Відповідач-1) було укладено Договір № 3.11 (надалі - Договір-1)(а. с. 14-21).

Зазначений вище Договір-1 укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано уповноваженими представниками обох сторін за договором, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам статей 181 ГК України, 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу статті 204 ЦК України, оскільки сторонами перед судом не доведено зворотнього.

За умовами Договору-1, відповідач-1 зобов'язувався організувати та виконати повний комплекс робіт з влаштування доріг з використанням власного обладнання та матеріалів, на будівництві об'єкта: "Павільйон "Овочі. Фрукти" та термінал "Риба" на частині території земельної ділянки оптового ринку сільськогосподарської продукції у м. Львів, Україна", у відповідності із Додатками № 1, 2, 3, 4, 5, 6 до цього Договору, ДБН України та вимогами Генпідрядника, Замовника будівництва, а саме: влаштування доріг загальною площею 20500 кв.м., влаштування основи: щебінь вапняний 400 мм.; щебінь гранітний 200 мм.; фібро бетон 200 мм. (п. 1.1. Договору -1).

Термін виконання робіт сторони погодили у розділі 2 цього Договору-1, договірну ціну - у розділі 3 Договору-1, порядок розрахунків та здачі-приймання робіт - у розділі 4 Договору-1; права та обов'язки сторін - у розділі 5-му зазначеного Договору-1, гарантії та якість - у розділі 6 Договору-1; відповідальність сторін передбачена у розділі 7 Договору-1, Форс-мажорні обставини - у розділі 8 Договору-1; вирішення спорів - у розділі 9 Договору-1, дію цього Договору - у розділі 10.

У Прикінцевих положеннях зазначеного Договору № 3.11 від 16.08.2011 року Сторони, вільно його укладаючи, зокрема, у пункті 11.8. Договору-1, погодили, що права та обов'язки набуті за цим Договором не можуть бути передані третім особам, без попереднього письмового погодження Сторін за цим Договором (а. с. 21).

Як вбачається з матеріалів даної справи, 07 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Статусбуд" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги (Цесії) (далі за текстом - Договір-2)(а. с. 22-23).

За договором цесії, первісний кредитор (відповідач-1) передає, а новий кредитор (відповідач-2) приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1 175 000,00 грн., що належить первісному кредитору на підставі Договору № 3.11 від 16.08.2011 р., що укладений між первісним кредитором (відповідачем 1) та ТзОВ "Солстрой" (позивачем) (п. 1.1. Договору-2).

Згідно з пунктом 1.2. Договору-2, новий кредитор - відповідач-2 - одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов'язання за основним договором щодо сплати заборгованості в розмірі 1 175 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.1. договору цесії, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Згідно письмових заперечень (вх. №14885/17 від 24.04.2017 р.) апелянта/відповідача- 2 наданих суду першої інстанції та підтверджується ним в апеляційній скарзі, позивача було письмово повідомлено про відступлення права вимоги, на підтвердження чого, відповідачем-2 долучено до матеріалів справи копію фіксального чеку від 11.02.2017 р. та копію опису вкладення у цінний лист, яким направлялось позивачу: Договір вимоги - 1 річ 2 арк., та Повідомлення - 1 річ. (а. с. 69, 70).

Місцевим судом встановлено та вбачається з матеріалів даної справи, що до матеріалів справи долучено Повідомлення про відступлення права вимоги від 07.02.2017 р., згідно якого відповідач-1 повідомив позивача про факт укладення Договору про відступлення права вимоги (а. с. 25).

Колегією суддів встановлено, що з тексту Повідомлення про відступлення права вимоги від 07.02.2017 р., за підписом Директора ТзОВ «Статусбуд» ОСОБА_5, адресованого: ТзОВ «Солстрой» (м. Київ, вул. Гмирі,1, 02140) та ТзОВ «Статусбуд» (Пустомитівський р-н., с. Солонка, вул. Городнича, 26, 81131) вбачається, що позивач повідомлявся, що ТзОВ «Статусбуд» (надалі - Первісний кредитор), , в особі директора ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, уклало договір про відступлення права вимоги від 07.02.2017 року, за яким відступило фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, ... (надалі - Новий кредитор) право вимоги в сумі 1 175 000,00 гривень, що належали Первісному кредиторові на підставі договору № 3.11 від 16 серпня 2011 року, що укладений між Первісним кредитором та ТзОВ «Солстрой» (далі - Божник).

У зв'язку з цим сума боргу підлягає сплаті Вами Новому кредитору (ОСОБА_2).

Реквізити Нового кредитора: р/р НОМЕР_2 в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023.

Отже, місцевий суд, постановляючи судове рішення у даній справі, надав належну правову оцінку вищезазначеному письмовому повідомленню про відступлення права вимоги (а. с. 25), фіскальному чеку від 11.02.2017 р. (а. с. 69-70), та прийшов до правомірного висновку про те, що вказаним повідомленням позивача було повідомлено лише про факт укладення Договору про відступлення права вимоги.

Однак, в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів виконання п. 11.8. Договору-1, зокрема, не надано попереднього письмового погодження відступлення права вимоги за цим Договором.

Разом з тим, сторонами, зокрема, апелянтом не надано суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, та не долучено таких доказів до апеляційної скарги, що сторони, відповідно до п. 11.8 Договору № 3.11 від 16.08.2011 року попередньо письмово погодили передачу прав та обов'язків набутих за цим Договором третім особам, тим більше, що пункт 11.8. Договору № 3.11. однозначно передбачає, що без такого погодження останні, тобто права і обов'язки набуті сторонами за цим Договором, не можуть бути передані третім особам. Отже, попередня письмова згода боржника на відступлення права вимоги, в нашому випадку, є обов'язковою.

Слід зазначити, що у випадку, якщо договором не було передбачено обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги, повідомлення чи не повідомлення божника про відступлення права вимоги, не є порушенням прав позивача (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6-979цс15, постанова ВГСУ від 10.02.2014 р. № 910/16290/13), оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора в договорі.

Окремий випадок, який має місце у даній справі, відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачена договором, це істотне значення кредитора для боржника, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 р. у справі № 3-4гс16, від 15.04.2015 р. у справі № 3-43гс15, від 05.06.2007 р. у справі № 15/33, у постанові Судової палати в господарських справах Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 910/6098/14, постанові ВГСУ від 01.12.2015 р. у справі № 914/100/15 та Інформаційному листі ВГСУ від 20.10.2015 р. № 01-06/1837/15 «Про доповнення Інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» (п. 16).

У нашому випадку, обов'язковість такої згоди (попередньої та письмової) прямо передбачена п. 11.8 Договору № 3.11 від 16.08.2011, про що зазначено вище у цій постанові, що є підставою для визнання недійсним на підставі частини першої статті 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги як такого, що суперечить вимогам частини першої статті 516 ЦК України (постанова ВСУ від 15.04.2015 р. у справі № 910/6098/14).

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Позивач просить визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги укладений 07.02.2017 р. між ТзОВ "Статусбуд" та ФОП ОСОБА_2, оскільки такий суперечить статтям 512, 516 Цивільного кодексу України та п. 11.8. Договору підряду № 3.11 від 16.08.2011 р., як такий, що був укладений без попереднього письмового погодження зі сторони боржника, і, як такий, що порушує права та інтереси ТзОВ "Солстрой", у зв'язку з стягнення за таким договором про відступлення права вимоги коштів у іншій судовій справі.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 Цивільного кодексу України визначаються загальні правові підстави визнання правочину недійсним. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з п. 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 516 Цивільного кодексу України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Договором № 3.11 від 16.08.2011 р., у пункті 11.8. встановлено, що права та обов'язки набуті за цим Договором не можуть бути передані третім особам, без попереднього письмового погодження Сторін за цим Договором (а. с 14-21).

Відтак, судом встановлено, що Договір відступлення права вимоги було укладено 07 лютого 2017 р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 (а. с. 22-23), проте, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні такого договору про відступлення права вимоги не була дотримана вимога, що прямо передбачена п. 11.8. Договору-1, зокрема, не було попереднього письмового погодження відступлення права вимоги сторонами за цим Договором.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що не заслуговують на увагу доводи відповідача-2 (Апелянта) викладені у запереченні (вх. №14885/17 від 24.04.2017 р.), аналогічні викладені в апеляційній скарзі (а. с. 102-106), які стосуються того, що позивач був письмово повідомлений про відступлення права вимоги, на підтвердження чого, відповідачем-2 долучено до матеріалів справи копію фіскального чеку від 11.02.2017 р. та копію опису вкладення у цінний лист, яким направлялось позивачу: Договір вимоги - 1 річ 2 арк., та Повідомлення - 1 річ. (а. с. 69, 70).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем долучено до матеріалів справи повідомлення про відступлення права вимоги від 07.02.2017 р., згідно якого відповідач-1 повідомив про факт укладення Договору про відступлення права вимоги (а. с. 25).

Відповідно до пункт 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. №11 не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Крім того, за загальним правилом, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, якщо обов'язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання договору про відступлення права вимоги відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК недійсним, оскільки він суперечить положенням ч. 1 ст. 516 ЦК (постанова Верховного Суду України від 15 квітня 2015 р. у справі N 3-43гс15).

Враховуючи все наведене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги укладеного 07 лютого 2017 року між ТзОВ "Статусбуд" та ФОП ОСОБА_6 є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, так як відсутність письмової згоди на укладення цього договору є підставою для визнання його недійсним, оскільки обов'язковість такої згоди прямо передбачена п. 11.8 Договору № 3.11 від 16.08.2011 р.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів звернула увагу на покликання скаржника в апеляційній скарзі на те, що у зв'язку з невиконанням ТзОВ «Статусбуд» перед СПД-ФО ОСОБА_2 грошових зобов'язань, 07.02.2017 року між ТзОВ "Статусбуд" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги в сумі 1 175000,00 грн., за умовами якого, первісний кредитор (відповідач-1) передає, а новий кредитор (відповідач-2) приймає на себе право вимоги виконання грошових зобов'язань в сумі 1 175000,00 грн., та перевірила, чи спірний договір не містить ознак факторингу (фінансування під відступлення грошової вимоги), та врахувала таке.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При цьому якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України).

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надано визначення фінансових послуг, юридичних осіб, які їх можуть надавати та порядок їх надання та ін.

З'ясувавши правову природу спірного договору, встановивши, що сторони за цим договором не є фінансовими установами, які можуть надавати фінансові послуги у формі факторингу, саме у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», враховуючи суб'єктний склад сторін, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний у даній справі договір являє собою документ, який, за наявності дотримання сторонами п. 11.8 Договору № 3.11 від 16.08.2011 р., тобто при наявності попередньої письмової згоди боржника на його укладення, яка передбачена договором, створював би право уступки вимоги (цесії), але ніяк не уступки права вимоги під фінансування.

Цесія - це сам факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору, що випливають із зобов'язання. Так договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредиторові якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. Таким чином цесією є безпосередній правовий результат угоди про відступлення права вимоги. Отже відступлення права вимоги (цесія) це угода (угода) в результаті якої відбувається заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідносини. Цесія - це спадкоємність цесіонарія в праві цедента.

Отже, спірний договір не містить ознак факторингу, відповідно до приписів ст. 1077-1086 ЦК України.

Колегією суддів не беруться до уваги посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що рішення у справі № 914/560/17 постановлено місцевим господарським судом «29.05.2017 р.» (п. 1 прохальної частини апеляційної скарги), оскільки дослідивши матеріали даної справи, встановлено, що ухвалою місцевого суду від 24.04.2017 р. у справі № 914/560/17 (судове засідання відбулося за участю представників позивача та відповідача-2), продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладено на 24.05.2017 р. (а. с. 78-79), про що також зазначено у Протоколі судового засідання від 24.04.2017 р. (а. с. 76-77). У судове засідання, яке відбулося 24.05.2017 р. прибули представники: позивача (ОСОБА_7 п/к за довіреністю № 269 від 27.04.2016 р.) та відповідача-2 (Мушинський Т.Б. - п/к за договором про надання правової допомоги від 27.03.2017 р. б/н), і, власне, 24.05.2017 р., місцевий господарський суд у судовому засіданні після закінчення розгляду даної справи оголосив вступну та резолютивну частини рішення (а. с. 82-83). Повне рішення складено та підписано місцевим судом у даній справі - 29.05.2015 р. (а. с. 84-90), що не суперечить приписам ст. 85 ГПК України. Як вбачається з матеріалів справи, копію повного тексту судового рішення від 24.05.2017 р. у справі № 914/560/17 представник відповідача-2/апелянта, згідно поданої ним 29.05.2017 р. заяви (а. с. 91) отримав, під розписку, 30.05.2017 р. (а. с. 90/зворот).

Інші твердження апелянта/відповідача-2, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, дослідивши матеріали даної справи та з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення даного спору, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача-2.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 24 травня 2017 року у справі № 914/560/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача-2.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

19.07.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 21.07.2017 р.