ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа № 904/5984/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Гольцової Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2017
у справі№ 904/5984/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ"
простягнення 45 613,78 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

- ФОП ОСОБА_4 повідомлений, але не з'явився,

- ТОВ "І.К.ВЕЛ" Подолінська Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2016 (суддя Васильєв О.Ю.) позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, задоволено в повному обсязі: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (надалі - ТОВ "І.К.ВЕЛ" / відповідач) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (надалі - ФОП ОСОБА_4 / позивач) 42 500 грн. - заборгованості за договором, 2 868,56 грн. - пені, 245,22 грн. - 3 % річних, 1 378 грн. - витрат на сплату судового збору. При цьому, в мотивувальній частині рішення місцевий господарський суд вказав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.

ФОП ОСОБА_4, не погодившись з рішенням місцевого суду в частині відмови в стягненні витрат на послуги адвоката, звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з відповідною апеляційною скаргою, в якій просив суд частково скасувати рішення в частині розподілу судових витрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ "І.К.ВЕЛ" на його користь витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 3 000 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 (головуючий суддя Дармін М.О., судді: Березкіна О.В., Іванов О.Г.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2016 скасовано частково, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (49044, м. Дніпро, Селянський узвіз, 3а; ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (53213, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 42 500 грн. - заборгованості за договором, 2 868,56 грн. - пені, 245,22 грн. - 3 % річних, 1 378 грн. - витрат по сплаті судового збору та 3 000 грн. витрат по сплаті послуг адвоката".

Не погоджуючись з прийнятою постановою апеляційного суду в частині стягнення витрат по сплаті послуг адвоката, ТОВ "І.К.ВЕЛ" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Відповідач, зокрема, вказує на порушення судом апеляційної інстанції положень ст. ст. 4, 33, 101 ГПК України, зазначаючи, що суд безпідставно поклав в основу оскаржуваного судового акту постанову пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України"; позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт реального надання йому адвокатської правової допомоги; апеляційний суд неправомірно вказав, що зазначені судом першої інстанції підстави відмови у задоволенні витрат позивача на оплату послуг адвоката не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, в той час як, на думку, ТОВ "І.К.ВЕЛ" місцевий суд зазначив низку норм права, якими він керувався при винесенні рішення, що було залишено поза увагою апеляційним господарським судом.

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи, проте позивач не скористався своїм правом бути присутнім у судовому засіданні.

14.07.2017, через канцелярію Вищого господарського суду України від ТОВ "І.К.ВЕЛ" надійшло доповнення до касаційної скарги, за змістом якого відповідач у справі просить суд скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2017 про відновлення ФОП ОСОБА_4 строку на подання апеляційної скарги та призначення справи до розгляду.

Також, до Вищого господарського суду України 17.07.2017 від ФОП ОСОБА_4 надійшов відзив на подану ТОВ "І.К.ВЕЛ" касаційну скаргу, в якому позивач вважає постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 законною та обґрунтованою, а доводи відповідача - надуманими та формальними.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.07.2017 відмовлено ТОВ "І.К.ВЕЛ" у прийнятті доповнення № 350 юр від 11.07.2017 до касаційної скарги в частині оскарження ухвали Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2017, з посиланням на ст. ст. 106, 107 ГПК України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ФОП ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "І.К.ВЕЛ" про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті орендних платежів в розмірі 42 500 грн., пені в сумі 2 868,56 грн. та 245,22 грн. 3 % річних, посилаючись на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення № 01/08/14 від 01.08.2014 в частині сплати орендних платежів за квітень-серпень 2016 року.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 3 000 грн., що становлять його витрати на послуги адвоката щодо надання правової допомоги в межах даної справи.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2016 з ТОВ "І.К.ВЕЛ" було стягнуто 42 500 грн. заборгованості, 2 868,59 грн. пені, 245,22 грн. 3 % річних. При цьому, в мотивувальній частині рішення суд вказав на відсутність достатніх правових підстав для покладення на відповідача витрат позивача на послуги адвоката в заявленій сумі, оскільки в матеріалах справи немає будь-яких документів підписаних за дорученням позивача адвокатом ОСОБА_6, останній не брав участі в судових засіданнях у даній справі, а сам ФОП ОСОБА_4 має свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю та міг особисто готувати документи в даній справі.

Водночас, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, скасовуючи частково рішення місцевого суду та постановляючи стягнути з ТОВ "І.К.ВЕЛ" на користь ФОП ОСОБА_4 3 000 грн. витрат на оплату послуг адвоката, дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність заявлених вимог, зважаючи на те, що наданими позивачем доказами підтверджується факт понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката, а відтак, позивач має право відшкодувати ці витрати за рахунок відповідача.

Вищий господарський суд України погоджується з зазначеними висновками господарського суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Статтею 49 ГПК України передбачено, зокрема, що суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (з змінами і доповненнями) витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Пунктом 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (з змінами і доповненнями) роз'яснено, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Водночас, як визначено в роз'ясненні щодо відшкодування адвокату судових витрат за послуги адвоката у господарському процесі, затвердженому рішенням Ради адвокатів України № 62 від 08.04.2017, учасник господарського процесу має право на відшкодування в якості судових витрат, витрат сплачених такою особою, якщо інше не передбачено законом, лише за послуги адвоката і реалізація такого права не поставлена в залежність від статусу особи учасника процесу, наявності чи відсутності у цієї особи статусу адвоката. Неприпустимим є порушення загального права адвоката як громадянина на правничу допомогу.

Як вірно було встановлено апеляційним господарським судом та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем разом із заявою про відшкодування витрат на сплату адвокатського гонорару було надано господарському суду Дніпропетровської області копії таких документів: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2604 від 20.08.2012, виданого ОСОБА_6; договору про надання адвокатської правової допомоги № 01/07-16 від 01.07.2016, підписаного між адвокатом ОСОБА_6, який діє на підставі свідоцтва № 2604 від 20.08.2012, та ФОП ОСОБА_4; акту прийому передачі адвокатських послуг (робіт) від 01.08.2016; квитанції до прибуткового касового ордера № 94 від 01.08.2016 на суму 3 000 грн.

Вищий господарський суд України, враховуючи встановлені апеляційним судом обставини справи та наявні матеріали справи, які підтверджують факт надання адвокатом ОСОБА_6 адвокатських послуг позивачу в даній справі - ФОП ОСОБА_4, вважає обґрунтованим та правомірним висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ТОВ "І.К.ВЕЛ" на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката в сумі 3 000 грн.

Що стосується посилань ТОВ "І.К.ВЕЛ" в поданій касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 4 ГПК України, що, зокрема, проявилося в тому, що, на думку заявника касаційної скарги, Дніпропетровський апеляційний господарський суд поклав в основу оскаржуваної постанови зміст постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", тоді як стаття 4 ГПК України не містить положень, які б відносили постанови пленуму Вищого господарського суду України до джерел права, визначених Господарським процесуальним кодексом України, то суд касаційної інстанції зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вказано, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 31 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у вищому спеціалізованому суді діє пленум вищого спеціалізованого суду для вирішення питань, визначених цим Законом. Склад і порядок діяльності пленуму вищого спеціалізованого суду визначаються цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" встановлено, що Вищий спеціалізований суд надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції та законів України у судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики; дає спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз'яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової спеціалізації.

За приписами п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 36 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" пленум вищого спеціалізованого суду з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні окремих категорій справ відповідної судової спеціалізації узагальнює практику застосування матеріального і процесуального законів, систематизує та забезпечує оприлюднення правових позицій вищого спеціалізованого суду з посиланням на судові рішення, в яких вони були сформульовані; за результатами аналізу судової статистики та узагальнення судової практики дає роз'яснення рекомендаційного характеру з питань застосування спеціалізованими судами законодавства при вирішенні справ відповідної судової спеціалізації.

При цьому, слід зазначити, що як вбачається з оскаржуваної постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2017, суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про наявність підстав для стягнення витрат по сплаті послуг адвоката, керувався нормами чинного процесуального законодавства, а саме, статтями 44, 48-49 ГПК України, які власне і передбачають можливість відшкодування витрат, пов'язаних із оплатою послуг адвоката як складової частини судових витрат, за рахунок, у даному випадку, відповідача у справі (ТОВ "І.К.ВЕЛ").

Також, відповідач у поданій касаційній скарзі вказував, що в порушення статті 33 ГПК України, позивач не довів належним чином факт реального надання йому послуг адвокатом, на що не було звернуто увагу апеляційним господарським судом. Такі твердження скаржника відхиляються судом касаційної інстанції, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, що також підтверджується наявними матеріалами справи та встановленими апеляційним судом обставинами.

Не заслуговують на увагу суду і посилання ТОВ "І.К.ВЕЛ" на порушення і неправильне застосування Дніпропетровським судом апеляційної інстанції ст. 101 ГПК України, якою унормовано межі перегляду справи в апеляційному суді, оскільки такі посилання не підтверджуються ні матеріалами справи, ні змістом оскаржуваної постанови, а доводи відповідача зводяться до довільного тлумачення даної норми ГПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятого у справі рішення в оскаржуваній частині.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.04.2017 у справі № 904/5984/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Л.А. Гольцова