ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2017 р. Справа № 920/1057/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №14-85 від 14.04.2017 року),

відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 13.01.2017 року),

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.1899С/3-38) на рішення господарського суду Сумської області від 10.01.2017 року у справі №920/1057/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради, м.Ромни

про стягнення 211817,37 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою до відповідача про стягнення пені в сумі 80 971,74 грн., 126138,330 грн. інфляційних втрат, 3% річних у сумі 4707,31 грн. у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати поставленого природного газу за договором від 19.12.2014 року №3230/15-КП-29.

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.01.2017 року (суддя Коваленко О.В.) у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% відмовлено, позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 80 971,74 грн., 126 138,330 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 4 707,31 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 року у справі №920/1057/16 (судді: Білоусова Я.О., Пуль О.А., Фоміна В.О.) вказане рішення господарського суду Сумської області від 10.01.2017 року скасовано та припинено провадження у справі №920/1057/16 на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України у звязку із відсутністю предмету спору.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 року у справі №920/1057/16 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 року скасовано, а справу №920/1057/16 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2017 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження.

В апеляційній скарзі та додаткових письмових поясненнях №419 від 05.07.2017 року відповідач зазначає, що заборгованість за договором №3230/15-КП-29 від 19.12.2014 року погашена ним повністю до звернення позивача до суду із позовом, тобто до набрання чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», а отже, відповідно до ч.3 ст.7 вказаного Закону, нараховані позивачем пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню з 30.11.2016 року без будь-яких додаткових умов.

В судовому засіданні 24.07.2017 року відповідач підтримав наведені вище доводи апеляційної скарги, просив апеляційний суд скасувати рішення господарського суду Сумської області від 10.01.2017 року у даній справі та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні 24.07.2017 року проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував, просив суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

19.12.2014 року між ПАТ НАК Нафтогаз України (продавець) та КП Ромникомунтепло Роменської міської ради (покупець) укладено договір №3230/15-КП-29 купівлі-продажу природного газу (далі-договір) (а.с.16 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору, продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно п.1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Пунктом 2.1. договору визначено, що продавець передає покупцеві в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року газ обсягом до 640 тис.куб.м.

В п.5.2 договору сторони узгодили, що ціна за 1000 куб. м. газу становить 5900 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування та розподіл природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%, податок на додану вартість за ставкою - 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 366,70 грн., крім того ПДВ - 20%- 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн.

Відповідно до п.6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як визначено в п.7.1. договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що в разі невиконання покупцем умов п.6.1. договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п.9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Сторонами укладались додаткові угоди до договору, якими вносились зміни до договору в частині вартості газу, порядку та умов проведення розрахунків (а.с.22-33 т.1).

На виконання п.2.1 договору, позивачем з січня 2015 року по квітень 2015 року, а також з жовтня 2015 року по грудень 2015 року було передано відповідачу природний газ на загальну суму 2174895,08 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 року, 28.02.2015 року, 31.03.2015 року, 30.04.2015 року, 31.10.2015 року, 30.11.2015 року, 31.12.2015 року.

Вказані акти підписані сторонами, скріплені їх печатками та погоджені газотранспортним підприємством (а.с.34-40 т.1).

Позивач зазначає, що відповідач за поставлений природний газ сплатив в повному обсязі, про що свідчить довідка НАК «Нафтогаз України» (а.с.42-44), однак,в порушення п.6.1 договору, несвоєчасно здійснював оплату поставленого природного газу, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача пені в розмірі 80971,74 грн., 3% річних в сумі 4707,31 грн. та інфляційних втрат в розмірі 126138,33 грн.

Відповідач у відзиві на позов та в додаткових поясненнях суду першої інстанції проти позову заперечував з тих підстав, що несвоєчасні розрахунки за поставлений природний газ зумовлені складним фінансовим становищем підприємства, що виникло внаслідок заборгованості споживачів за надані послуги, невідповідністю тарифів на послуги економічно обґрунтованим витратам на їх виробництво, затримкою фінансування державою погашення заборгованості з різниці в тарифах, у звязку з чим просив суд зменшити розмір пені до 90%. Крім того, відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що станом на 05.12.2016 року набув чинності Закон України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, відповідно до ч.3 ст.7 якого, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка, інфляційні нарахування та 3% річних не нараховуються.

Господарський суд Сумської області, задовольняючи позов про стягнення пені, інфляційних сум та 3% річних, в рішенні від 10.01.2017 року, дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати одержаного природного газу та наявності підстав для стягнення вказаних нарахувань. При цьому, судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зменшення розміру пені на 90 % у зв'язку з відсутністю виняткових обставин.

Харківський апеляційний господарський суд, припиняючи провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, в постанові від 02.03.2017 року вказав, що на підставі ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 року, суми, заявлені позивачем до стягнення, підлягають списанню.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 року у даній справі скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 року із направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.205 т.1).

Вказана постанова обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції порушив правову норму щодо прав позивача на захист свого порушеного права (ч.1 ст.1 ГПК України) і не звернув увагу на те, що позивач заперечував проти списання пені, інфляційних сум та 3% річних і наполягав на стягненні цих сум, що свідчить про наявність між сторонами неврегульованих питань та спору, у звязку з чим дійшов хибного висновку про відсутність предмету спору. Як зазначено в постанові від 30.05.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення місцевого господарського суду, за наявності спору між сторонами щодо предмету позову, зробивши висновки щодо застосування норм матеріального права, безпідставно застосував норми ст. 80 ГПК України та припинив провадження у справі, не прийнявши рішення по суті спору.

Судова колегія, враховуючи вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, зазначає наступне.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено в п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань: сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання зобовязань за договором

№3230/15-КП-29 купівлі-продажу природного газу від 19.12.2014 року в частині своєчасної оплати поставленого позивачем у 2015 році природного газу.

Відповідач повністю розрахувався за поставлений з січня 2015 року по квітень 2015 року, з жовтня 2015 року по грудень 2015 року природний газ на суму 2174 895,08 грн., що підтверджується довідкою ПАТ «НАК «Нафтогаз України», розрахунками пені, 3% річних, інфляційних втрат та не заперечується сторонами.

Остаточний розрахунок відповідач здійснив 27.01.2016 року, перерахувавши на рахунок позивача 102248,13 грн.

Таким чином, основний борг повністю погашений відповідачем станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом.

Однак, з наданих позивачем матеріалів, в тому числі договору, розрахунку 3% річних, пені та інфляційних нарахувань вбачається, що оплату за поставлений природний газ відповідач здійснював з порушенням строків, встановлених договором.

За таких обставин, у позивача наявні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по січень 2016 року.

Разом із тим, судова колегія приймає до уваги, що 30.11.2016р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016р. №1730-VIII (далі-Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Метою прийняття вказаного Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Відповідно ст. 1 вищевказаного Закону терміни вживаються у такому значенні:

заборгованість, яка підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону: кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно пункту 1 статті 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Статтею 7 вказаного Закону врегульоване питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частина 3 вказаної статті передбачає, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, ч.3 ст.7 Закону передбачає звільнення боржника відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є набрання чинності даним Законом, а також сплата основного боргу боржником до набрання чинності Законом №1730.

Наведене є безумовною підставою для списання даної заборгованості та не потребує будь-яких дій від теплопостачального підприємства щодо включення до реєстру в порядку, передбаченому статтею 3 даного Закону.

Аналогічна правова думка міститься в постанові Вищого господарського суду України від 05.07.2017 року у справі №920/1056/16.

Згідно рішення Виконавчого комітету Роменської міської ради від 28.12.2006 року №402 (із урахуванням змін, внесених рішенням Виконавчого комітету Роменської міської ради від 20.03.2013 року №33), КП "Ромникомунтепло" Роменської міської ради визнано єдиним виконавцем /виробником послуг з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії, централізованого опалення та гарячого водопостачання на території м.Ромни Сумської області. (а.с.62, 63 т.1).

Як свідчать матеріали справи, поставлений позивачем природний газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ) (п.1.2 договору).

Колегією суддів встановлено, що заборгованість за поставлений позивачем природний газ погашена КП «Ромникомунтепло» Роменської міської ради в повному обсязі 27.01.2016 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Відповідач звертався з листом №887 від 28.12.2016 року щодо роз'яснення статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (а.с.154 т.1).

У відповідь, Міністерство регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України листом №8/10-1741-16 від 29.12.2016 року повідомило, зокрема, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом (а.с.155 т.1).

Також, як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 8/10-443-17 від 27.02.2017 року, за результатами розгляду звернення відповідача, останнього повідомлено, що нараховані на погашену підприємством заборгованість за спожитий природний газ до набрання чинності Закону №1730, неустойка, штраф (пеня), інфляційні нарахування, проценти річних підлягають списанню на підставі ч.3 ст.7 Закону №1730, яка є нормою прямої дії, без включення підприємства до Реєстру (а.с.201 т.1).

Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на основну заборгованість за спожитий у 2015 році природний газ, яка була повністю погашена відповідачем 27.01.2016 року (останній платіж), тобто до набрання чинності ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" , судова колегія дійшла висновку, що нараховані позивачем пеня, інфляційні та 3% річних є списаними на підставі частини 3 статті 7 вказаного Закону.

В оскаржуваному рішенні господарський суд Сумської області дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень Закону №1730, оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Однак, такий висновок суду є помилковим, оскільки положення частини 3 статті 7 Закону №1730 не ставлять право на списання нарахованих сум неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім умов набрання чинності Законом №1730 та погашення боржником основного боргу до набрання ним чинності.

Крім того, під час апеляційного провадження у даній справі відповідач надав суду повідомлення Департаменту економіки систем життєзабезпечення Мінрегіону про включення КП «Ромникомунтепло» Роменської міської ради станом на 10.07.2017 року до Реєстру підприємств, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону №1730 (додаток до клопотання №438 від 20.07.2017 року).

Судова колегія звертає увагу, що 3% річних, інфляційні втрати та пеня нараховані позивачем до набрання чинності вказаним Законом, однак, враховуючи, що на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення вже діяла імперативна норма Закону, яка передбачає списання нарахованих неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі в розмірі 80971,74 грн., 3% річних в сумі 4707,31 грн. та інфляційних втрат в розмірі 126138,33 грн., що не було враховано господарським судом Сумської області.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Сумської області від 10.01.2017 р. у справі № 920/1057/16 прийняте при неповному зясуванні всіх обставин справи, у звязку з чим, рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню.

Відповідно до положень частини 1 та пункту 10 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, в якій має бути, зокрема, зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування рішення.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 49, 99, 101, пунктом 2 статтею 103, п.1 ч.1 ст.104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити

Рішення господарського суду Сумської області від 10.01.2017 року у справі №920/1057/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720)

на користь Комунального підприємства Ромникомунтепло Роменської міської ради (42000, Сумська область, м. Ромни, вул. Коржівська, 90, код 33219263) 3494,99 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 28.07.2017 року.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н.В.