ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" липня 2017 р.Справа № 916/1200/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС»

про стягнення

Суддя Оборотова О.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Строчковський О.М., за довіреністю від 05.01.2017р.

СУТЬ СПОРУ: 22.05.2017 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» про стягнення 5264,55грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 24.05.2017 року порушено провадження у справі № 916/1200/17.

22.05.2017р. від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшло клопотання про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності.

12.06.2017р. від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшло клопотання про розгляд справи, що призначений 12.06.2017р. без участі представника позивача.

23.06.2017р. від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшло клопотання про розгляд справи, що призначений 26.06.2017р. без участі представника позивача.

26.06.2017р. від Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» надійшла заява про застосування строків позовної давності.

26.06.2017р. від Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

14.07.2017р. від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшло клопотання про розгляд справи, що призначений 19.07.2017р. без участі представника позивача.

У судовому засіданні 19.07.2017р. після виходу судді з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та оцінивши надані докази, суд встановив:

04.11.2013р. о 07 год. 00 хв. в м. Одеса, по вул. Дальницька, 26 сталася дорожньо- транспортна пригода (ДТП) за участю транспортних засобів:

1) маршрутний автобус «БАЗ А079.14» номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився під керуванням ОСОБА_2;

2) «Тойота», номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3.

Як зазначає позивач, внаслідок ДТП автомобіль під керуванням ОСОБА_3 отримав механічні пошкодження що підтверджуються первинною довідкою ДАЇ та актом огляду пошкодженого ТЗ від 09.12.2014р.

Відповідно до постанови Суворовського районного суду міста Одеси від 04.12.2013р. ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На момент ДТП між ПАТ «ПІВНІСТРАНС» та Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.07.2013р. № АС/1711894, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні маршрутного автобусу «БАЗ А079.14» номерний знак НОМЕР_1.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 вчасно звернулась до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату суми страхового відшкодування.

Вартість відновлювального ремонту внаслідок ДТП складала 5 264 (П'ять тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 55 коп.

На підставі заяви, страхового акту № ОЦ/123/450/13/0764 від 22.04.2014 року позивачем було сплачена страхова сума, що підтверджується платіжним дорученням № від 25.04.2014 року.

Позивач зазначає, що під час скоєння ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував службові обов'язки, а тому позивач має право звернутися з регресною вимогою до власника ТЗ.

Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №257 від 26.04.2016 року, однак, як зазначає позивач у встановлений законодавством строк позивачу не було виплачено страхового відшкодування.

Враховуючи викладені обставини, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» було вимушене звернутися до господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно з приписами ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти, акти цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ст.14 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, у межах виплаченого відшкодування переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим.

Згідно з ст. 38.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); страховик після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до власника ТЗ про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-2587цс15.

Суд звертає увагу на правову позицію ВСУ викладену у постанові від 21 вересня 2016 року по справі 6-1378ц16 «для покладання відповідальності за ДТП на власника ТЗ суду необхідно також встановити, що водій в момент ДТП виконував саме трудові обов'язки (передбачені договором або посадовою інструкцією), а не їхав, наприклад, на службовому автомобілі на свою дачу».

Аналогічна правова позиція викладена ВСУ у справі 6-933цс16 «відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків».

Суд звертає увагу, що дійсно на момент настання ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «ПІВНІЧТРАНС», та відповідно до наказу про закріплення ТЗ №190/1 за ним було закріплено маршрутний автобус «БАЗ А079.14» номерний знак НОМЕР_1 для виконання службових обов'язків, доказів використання маршрутного автобусу поза службовим призначенням сторонами не надано.

Відповідачем також не заперечується факт виконання службових обов'язків ОСОБА_2 під час скоєння ДТП.

У постанові № 6-229цс14 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до положень статті 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкода заподіяна особою у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Отже, враховуючи викладене, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» надало до господарського суду Одеської області належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди виконував свої трудові (службові) обов'язки, а тому доводи позивача в частині порушення його прав та охоронюваних законом інтересів є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

26.06.2017р. від Публічного акціонерного товариства «ПІВНІЧТРАНС» надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Господарський суд Одеської області зазначає, що у відповідності до висновків Вищого господарського суду України, викладених у п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р. (з наступними змінами та доповненнями), перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право на охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право та чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд звертає увагу, що за приписом частини шостої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування.

Відповідно до платіжного доручення № від 25.04.2014 року позивач сплатив суму страхового відшкодування, позовна заява подана до господарського суду Одеської області 19.05.2017 відповідно до відбитку штампу відділення поштового зв'язку а тому суд констатує закінчення стоку позовної давності 25.04.2017р.

22.05.2017р. від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» надійшло клопотання про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності яке вмотивоване тим, що 25.04.2017р. позивачем була подана дана позовна заява до господарського суду одеської області, однак у зв'язку з несплатою позивачем судового збору та за відсутності доказів направлення даної позовної заяви на адресу відповідача була повернена на підставі п.п. 4, 6 ст. 63 ГПК України.

Відповідно до п. 4.4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013р. (з наступними змінами та доповненнями) за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому. якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Судом встановлено, що строки позовної давності не переривалися, позивачем в обґрунтування клопотання про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності не надано жодних належних та допустимих доказів неможливості подання даної позовної заяви до 25.04.2017р., а тому суд вважає дане клопотання необґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушений, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, а тому суд відмовляє в позові у зв'язку із спливом позовної давності оскільки позивачем не доведено поважних причин її пропущення.

Враховуючи приписи постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 та ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,50,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд-,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24.07.2017р.

Суддя О.Ю. Оборотова