РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017Справа №910/9227/17

За позовом Приватного підприємства "ЛеонЗахистБуд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ"

про стягнення 5512,45 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Кравченко О.В. - представник за довіреністю б/н від 07.06.17

від відповідача не з'явились

У судовому засіданні 26.07.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ЛеонЗахистБуд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" про стягнення 5512,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.04.2017 року згідно рахунку на оплату № 17 від 01.03.2016, який був частково оплачений відповідачем у розмірі 12 698,00 грн, позивачем було поставлено ТОВ "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" товар (двері алюмінієві) у кількості 1 шт. загальною вартістю 18 140,00 грн., про що свідчить підписана сторонами видаткова накладна № 10. Оскільки оплата за поставлений товар була здійснена відповідачем лише у розмірі 70% передоплати вартості, позивач просить суд стягнути з відповідача неплачену частину товару у розмірі 5 442,00 грн. Крім того, за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути інфляційні втрати у розмірі 48,98 грн. та 3% річних у розмірі 21,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9227/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 26.07.2017.

25.07.2017 через загальний відділ діловодства надійшли на виконання вимог ухвали суду документи позивача, що були долучені до матеріалів справи.

У судове засідання, призначене на 26.07.2017, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та надав усні пояснення по суті спору.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, письмового відзиву на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення № 965.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка даного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Між Приватним підприємством "ЛеонЗахистБуд" (надалі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" (надалі - відповідач, покупець) була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж алюмінієвих дверей у кількості 1 шт. загальною вартістю 18 140,00 грн.

На підтвердження досягнутої домовленості позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 17 від 01.03.2017 на загальну суму 18 140,00 грн.

03 березня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" було здійснило часткову оплату вищезазначеного рахунку у розмірі 12 698,00 грн. (70% вартості товару), що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою із банківського рахунку позивача.

В подальшому, позивачем було здійснено поставку алюмінієвих дверей у кількості 1 шт. на загальну суму 18 140,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 10 від 19.04.2017, яка підписана представниками сторін без зауважень.

За твердження позивача, відповідач, незважаючи на неодноразові нагадування, не здійснював остаточну оплату поставленого товару, у зв'язку з чим позивач вручив останньому претензію вих. №9 від 19.04.2017 (вх. № 19/05/17 від 19.05.2017) з вимогою оплатити заборгованість за отриманий товар у розмірі 5 442,00 грн. протягом семи днів з моменту отримання претензії.

Проте, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач наявну заборгованість не сплатив.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За загальним правилом правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, за приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Оскільки доданий до матеріалів справи рахунок на оплату № 17 від 01.03.2017 містить найменування товару, його кількість, ціну та підпис уповноваженої особи позивача, а відповідач, в свою чергу, перерахував суму передплати у розмірі 70% вартості - 12 698,00 грн., що підтверджується випискою із банківського рахунку, суд приходить до висновку, що між сторонами мало місце укладення правочину на поставку товару у спрощений спосіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 19 квітня 2017 року на підставі видаткової накладної № 10, яка була підписана уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, позивач передав, а відповідач отримав алюмінієві двері у кількості 1 шт. на суму 18 140,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Оскільки, відповідач не здійснив остаточну оплату за отриманий товар, позивач звернувся до ТОВ "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" з претензією вих. № 9 від 19.04.2017 у якій просив оплатити існуючу заборгованість у розмірі 5 442,00 грн. протягом семи днів з моменту отримання претензії. (претензія отримана 19.05.2017 за вх. № 19/05/17)

В силу приписів ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи (довідка вих. № 11 від 24.07.2017, копія банківської виписки) та підтверджується поясненнями представника позивача, лише 16.06.2017 року згідно платіжного доручення № 3457 відповідачем було оплачену існуючу заборгованість по рахунку № 17 від 01.03.2017 у розмірі 5 442,00 грн.

Згідно п.1-1 ч.1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, враховуючи, що факт наявності основної заборгованості у розмірі 5 442,00 грн. станом на момент вирішення спору спростовано, суд припиняє провадження в цій частині у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 48,98 грн. та 3% річних у розмірі 21,47 грн., нарахованих в період з 20.04.2017 по 06.06.2017, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти річних так само, як інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) та інфляційних втрат, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові та відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За приписами п. 3.1., 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат у розмірі 48,98 грн. та 3% річних у розмірі 21.47 грн., що наведені у додатку до позовної заяви, суд вважає їх арифметично вірними.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 48,98 грн. та 3% річних у розмірі 21,47 грн., а в частині позовних вимог про стягнення 5 442,00 грн. основної заборгованості провадження слід припинити.

Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на послуги адвоката у розмірі 3 100,00 грн. та 126,00 грн. витрат на отримання витягів про внесення відповідача до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ст. 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно зі ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Позивачем до позовної заяви додана копія договору про надання правової допомоги від 11.05.2017, відповідно до умов якого Кравченко Олена Вікторів, як адвокат, зобов'язується надати ПП "ЛеонЗахистБуд" (надалі - клієнт) визначену цим договором правову допомогу щодо захисту і законних інтересів клієнта та надання йому необхідної правової допомоги щодо захисту інтересів клієнта у справі про стягнення боргу з ТОВ "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ", а клієнт зобов'язується оплатити такі послуги.

Згідно додатку № 1 до договору від 11.05.2017 року загальна вартість послуг адвоката складає 3 200,00 грн. (написання претензії - 700,00 грн., написання та подання позовної заяви - 1600,00 грн., участь у судовому засіданні - 900,00 грн.).

На підтвердження наданих та оплачених за договором послуг, позивачем до матеріалів справи надано Акти приймання-передачі від 19.05.2017 та від 07.06.2017, а також видатковий касовий ордер від 26.07.2017 року.

Матеріалами справи також підтверджується те, що Кравченко О.В. має право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та що послуги адвоката надавались безпосередньо останньою.

Відповідно до п. 6.5 Постанови Пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013 «Про судовий збір» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Враховуючи, що витрати позивача, пов'язані з оплатою вартості адвокатських послуг, документально підтверджені, в судовому засіданні була присутня Кравченко О.В., як представник інтересів Приватного підприємства "ЛеонЗахистБуд", господарський суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на оплату адвокатських послуг у розмірі 3 100,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2017 року судом було зобов'язано позивача надати витяг про внесення відповідача до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на липень 2017 року.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду та на виконання вимог ухвали суду було надано витяги про внесення відповідача до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 02.06.2017 року та № від 24.07.2017 року, за отримання яких останнім понесені витрати в сумі 126 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями ГУ Ощадбанку м. Києва від 02.06.2017 (номер замовлення № 7) та від 24.07.2017 (номер замовлення № ).

З огляду на викладене, суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати позивача у зв'язку із одержанням ним витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про перебування відповідача на обліку в ЄДР станом на час розгляду справи.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати в частині задоволених позовних вимог у розмірі 70,45 грн. та сплаченого відповідачем основного боргу у розмірі 5 442,00 грн. (сплачено після звернення позивача з позовом до суду) покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 5 442,00 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМАБУД ЛТД КОМПАНІ" (03115, м. Київ, пр.-т Перемоги, буд 89-А, ідентифікаційний код 39115629) на користь Приватного підприємства "ЛеонЗахистБуд"(03058, м. Київ, вул., Лебедєва-Кумача, 5, ідентифікаційний код 34484248) 48 (сорок вісім) грн. 98 коп. - інфляційних втрат; 21 (двадцять одну) грн. 47 коп. - 3 % річних; 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору; 3 100 (три тисячі сто) грн. 00 коп. - витрат на послуги адвоката та 126 (сто двадцять шість) грн. 00 коп. - витрат на одержанням витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.07.2017

Суддя Пукшин Л.Г.