ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" липня 2017 р. Справа № 3/374-26/433

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді Кравчук Н.М.
суддів Бойко С.М.
Бонк Т.Б.
розглянувши апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України за № 10/2/3-686вих-15 від 01.10.2015р.
на рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2015р.
у справі № 3/374-26/433
за позовом: Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, м. Львів
до відповідача-1: Скнилівської сільської ради, с. Скнилів, Пустомитівський район, Львівська область
до відповідача-2: Пустомитівської районної державної адміністрації (надалі Пустомитівська РДА), м. Пустомити, Львівська область
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: товариства з обмеженою відповідальністю Еліта-Транс (надалі ТзОВ «Еліта-Транс», с. Березівці, Миколаївський район, Львівська область
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватного підприємства Паритет КС (надалі ПП «Паритет КС»), м. Львів
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Державного підприємства Львівське (надалі ДП «Львівське»), с. Висіч, Яворівський район, Львівська область
за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-роздрібна компанія Євротек (надалі ТзОВ «ТРК «Євротек»), м. Львів
за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Євротек Груп ПЛС (EVROTEK GROUP PLC), Ферст Неймз Хаус, Вікторія Роуд, Дуглас, острів Мен, ІМ2 4DF
про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 10,1771 га від 07.07.2006р.,

за участю учасників судового процесу:
від прокуратури: Гарбарук В.А. - прокурор
від позивача: Міністерства оборони України: Матлай Й.І. представник (довіреність №220/437/д від 24.12.2016р.); Академії сухопутних військ ім. гетьмана П.Сагайдачного: не з`явився;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
від третьої особи на стороні позивача: не з`явився;
від третьої особи-1 на стороні відповідача: не з`явився;
від третьої особи-2 на стороні відповідача: не з`явився;
від третьої особи-3 на стороні відповідача: Кравчук О.А. представник (довіреність б/н від 20.10.2016р.)
від третьої особи-4 на стороні відповідача: не з`явився;

Учасникам судового процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 29 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:
Військовий прокурор Західного регіону України звернувся до господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до Скнилівської сільської ради, Пустомитівської районної державної адміністрації за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ПП Паритет КС про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 10,1771 га від 07.07.2006р. (а.с. 9-10 том І).
Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що спірний договір між Пустомитівською РДА Львівської області та ПП Паритет КС було укладено з перевищенням повноважень районної адміністрації, оскільки адміністрація фактично розпорядилася землями оборони, право постійного користування якими, на підставі державного акту на право користування від 1989р. № 040210 року має правонаступник Львівського вищого військово-політичного училища Академія сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного.
Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.
Так, 26.11.2013р. рішенням господарського суду Львівської області від, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2014р., в задоволенні позову відмовлено повністю. Вищий господарський суд України постановою від 28.05.2014р. касаційну скаргу Академії сухопутних військ імені гетьмана П.Сагайдачного задовольнив, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2014р. та рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2013р. скасував, а вказану справу направив на новий розгляд до господарського суду Львівської області (а.с. 116-124, 173-180, 224-228 том ІІ).
Рішенням господарського суду Львівської області від 05.09.2014р., яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2014р., в задоволенні позову відмовлено повністю. Постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2015р. касаційну скаргу Військового прокурора Західного регіону України задоволено, касаційну скаргу Міністерства оборони України та Академії сухопутних військ імені гетьмана П. Сагайдачного задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.2014р. та рішення господарського суду Львівської області від 05.09.2014р. у справі №3/374-26/433 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області (а.с. 132-147, 207-240 том ІІІ, а.с. 101-105 том IV).
В постанові Вищого господарського суду України від 04.03.2015р. зазначено, що при прийняті оскаржуваних судових рішень господарськими судами попередніх інстанцій не було враховано того, що на момент набуття чинності Земельним кодексом Української РСР, спірна земельна ділянка на законних підставах використовувалась діючим військово-навчальним закладом Львівським вищим військово-політичним училищем.
Рішенням господарського суду Львівської області від 12.08.2015р. у справі №3/374/26/433 в позові Військового прокурора Західного регіону України відмовлено (а.с. 84-97 том V).
Вказане рішення мотивовано тим, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено у відповідності до чинного законодавства, оскільки відчужена земельна ділянка не відноситься до земель оборони. При цьому, Львівське вище військово-політичне училище ліквідовано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. № 490 "Про реформу системи військової освіти" і Академія не є його правонаступником, у тому числі щодо права постійного користування спірною земельною ділянкою. Порушення прав та законних інтересів Міноборони судом визнано немотивованим та недоведеним.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, першим заступником військового прокурора Західного регіону України подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено необ`єктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що спірна земельна ділянка є власністю держави, від імені якої діє орган, уповноважений здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерство оборони України.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2016р. рішення господарського Львівської області від 12.08.2015р. скасовано, прийнято нове рішення яким позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07.07.2006р. земельної ділянки площею 10,1771 га в с. Скнилів по вул. Чорновола, 2, укладений між Пустомитівською РДА та ПП Паритет КС. Стягнуто з Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в доход державного бюджету 42,50 грн. судового збору. Стягнуто з Пустомитівської РДА в доход державного бюджету 42,50 грн. судового збору. Стягнуто з Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на користь Академії сухопутних військ імені гетьмана П.Сагайдачного 669,90 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку. Стягнуто з Пустомитівської РДА на користь Академії сухопутних військ імені гетьмана П.Сагайдачного 669,90 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку (а.с. 153-162 том VI).
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься саме до земель оборони, оскільки на момент введення цієї категорії земель вона на законних підставах використовувалась діючим військово-навчальним закладом Львівським вищим військово-політичним училищем. Відчуження земельної ділянки Адміністрацією відбулось без її вилучення у встановленому законодавством України порядку, у зв`язку із чим Адміністрація фактично розпорядилась землями оборони поза межами своєї компетенції. При цьому, органом управління військовим майном, у тому числі землями оборони, є Міноборони.
Постановою Вищого господарського суду від 05.12.2016р. касаційну скаргу ТзОВ «ТРК «Євротек» задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду скасовано, а справу № 3/374-26/433 направлено на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду (а.с. 68-74 том VII).
Направляючи дану справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, ВГСУ констатував, що висновки суду апеляційної інстанції є передчасними. Так, з урахуванням мотивів направлення справи на новий судовий розгляд, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з посиланнями скаржника на безпідставність повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин правонаступництва Академією прав та обов`язків Львівського вищого військово-політичного училища. Окрім того зазначив, що Львівський апеляційний господарський суд, відмовляючи у відкладенні розгляду справи та приймаючи судове рішення за наявності прямого звернення "Євротек Груп ПЛС" ("EVROTEK GROUP PLC") про необхідність додаткового часу для належного формування правової позиції у справі, порушив процесуальні права одного з учасників судового процесу, що є достатньою підставою для скасування постанови суду від 27.07.2016р.
Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 20.12.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, Бойко С.М. та Бонк Т.Б.
Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 17.01.2017р.
Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.01.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 18.07.2017р., з урахуванням Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.
01.03.2017р. нотаріально посвідчені переклади ухвали суду від 17.01.2017р., Прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів та зворотної сторони прохання Підтвердження та Короткі виклади документів, що підлягають врученню (у 2-х примірниках) на англійську мову, скеровано на адресу Реєстратора судів острова Мен правосуддя.
23.03.2017р. від запитуваного органу на адресу суду поступило повідомлення про відправлення EVROTEK GROUP PLC вищевказаних документів 08.03.2017р.
Скаржник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.
Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.
Академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх.№ 01-04/6929/15 від 04.11.2015р. та вз№ 01-04/300/17 від 16.01.2017р.), просить рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2015р. скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Скнилівська сільська рада відзиву на апеляційну скаргу не подала, участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Пустомитівська РДА участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. У запереченнях на апеляційну скаргу (зареєстроване в канцелярії суду за вх.№01-04/7127/15 від 12.11.2015р.), проти доводів скаржника заперечила, оскаржуване рішення суду вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
ТзОВ Еліта-Транс участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи. У відзиві на апеляційну скаргу рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2015р. вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства України (зареєстрований в канцелярії суду за вх.№01-04/7291/15 від 18.11.2015р.).
ПП Паритет КС відзиву на апеляційну скаргу не подало, участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи.
ДП «Львівське» відзиву на апеляційну скаргу не подало, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи.
Представник ТзОВ ТРК Євротек в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечило з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх.№01-04/7280/15 від 18.11.2015р.), оскаржуване рішення суду вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Третя особа-4 EVROTEK GROUP PLC відзиву на апеляційну скаргу не подало, участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, хоча належним чином було повідомлене про дату, час і місце розгляду справи.
Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.
Згідно державного акта на право користування землею №040210 від 1989р. Львівському вищому військово-політичному училищу було надано в безстрокове і безплатне користування 9,5 гектарів землі на території радгоспу Львівський Пустомитівського району Львівської області Української Радянської Соціалістичної республіки для ведення підсобного господарства (а.с. 33-36 том І).
07.07.2006р. між Пустомитівською РДА (продавець) та ПП Паритет КС (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно із умовами якого продавець продав за плату, а покупець прийняв у власність і оплатив вартість земельної ділянки, що розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області загальною площею 10,1771 га, кадастровий № :03:000:0102 (а.с. 15 том І).
Згідно з п.1.2 договору земельна ділянка, зазначена в п.1.1., продається для ведення підсобного сільського господарства.
Вказаний договір посвідчений 07.07.2006р. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Соколюк Н.В., зареєстрований в реєстрі за №688.
Висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 24.12.2012р. №8001/8002, складеного за результатами проведеної судової експертизи у справі №5015/1195/12 (а.с. 97-105 том ІІ), межі земельної ділянки Львівського вищого військово-політичного училища, яка надана в користування на підставі державного акта на право користування землею на території радгоспу Львівський Пустомитівського району Львівської області, частково входять в межі земельної ділянки 10,2 га, яка надана ПП Паритет КС в оренду згідно договору оренди землі від 19.09.2005р. При цьому, до складу земельної ділянки ПП Паритет КС не входять дві частини землекористування Львівського вищого військово-політичного училища: на півночі - земельна ділянка площею 368 кв.м., на сході - земельна ділянка площею 1696 кв.м., які зображені на схемі, що додається до висновку (а.с. 106-113 том ІІІ).
Прокурор у справі вважає, що договір купівлі-продажу від 07.07.2006р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України та підтверджується державним актом на право постійного користування землею №040210 від 1989р., виданим Львівському вищому військово-політичному училищу, правонаступником якого є Академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
Окрім того, стверджує, що районна адміністрація фактично розпорядилася землями оборони, чим порушила норми права, а тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.07.2006р., оскільки він суперечить ст.ст. 1, 2 Закону України Про використання земель оборони, а також ст.ст. 5, 6 Закону України Про розмежування земель державної та комунальної власності, якими визначено статус та призначення земель оборони і неможливість їх передачі до земель комунальної власності у випадку розмежування земель.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.
Земельні правовідносини, зокрема пов`язані із виникненням, припиненням права користування землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.
Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
У постанові від 04.03.2015р. Вищий господарський суд України зазначив, що під час нового розгляду справи №3/374-26/433 суду необхідно встановити правовий режим переданої за спірним договором земельної ділянки (а.с. 101-105 том IV).
Як зазначалося вище, згідно Державного акта на право користування землею №040210 від 1989 року Львівському вищому військово-політичному училищу було надано в безстрокове і безплатне користування 9,5 гектарів землі на території радгоспу Львівський Пустомитівського району Львівської області Української Радянської Соціалістичної республіки для підсобного господарства (а.с. 17-19 том І).
Станом на дату видачі державного акту на право користування землею №040210 від 1989 року діяв Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970р. (з наступними змінами і доповненнями), який не передбачав такої категорії земель за цільовим призначенням як землі оборони.
Вперше таке цільове призначення земель як землі оборони було передбачене в статті 3 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990р. № 561-XII. Статтею 7 зазначеного Кодексу, зокрема, було передбачено, що у постійне або тимчасове користування земля надається для потреб оборони організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу. Згідно з ст. 70 Земельного кодексу Української РСР землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР.
Статтею 4 Земельного кодексу Української РСР було передбачено, що віднесення земель до вказаних у статті 3 цього Кодексу категорій провадиться відповідно до цільового призначення земель. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про надання цих земель у володіння або користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.
Законом України від 13.03.1992 року № 2196-XII Земельний кодекс Української РСР був викладений в новій редакції, а також було змінено його назву на Земельний кодекс України. Статтею 2 Земельного кодексу України від 13.03.1992 року теж було передбачено, що землі України за цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Цією нормою було передбачено, що віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.
Згідно з ст. 70 зазначеного Кодексу землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483 було затверджене Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями. Згідно з п.3 зазначеного Положення землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п. 15 зазначеного Положення надання в користування земельних ділянок для потреб Збройних Сил України здійснюється в порядку, передбаченому статтею 19 Земельного кодексу України. Відведення земельних ділянок проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами їх відведення. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є військові частини, військово-навчальні заклади, підприємства, установи і організації Міністерства оборони України.
Згідно з п.п. 16-20 вищевказаного Положення земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформлюється договором.
В подальшому з метою визначення на законодавчому рівні правових засад і порядку використання земель оборони було прийнято Закон України Про використання земель оборони від 27.11.2003р. № 1345-IV. Згідно з п.1 зазначеного Закону землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції, діючій на дату виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, виділяються сільськогосподарського призначення; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції, діючій на дату виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст. 77 Земельного кодексу України (в редакції, діючій на дату виникнення спірних правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Таким чином, виходячи із вищевказаних законодавчих норм, суд прийшов до висновку, що ст. 3 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990р. було вперше передбачено нову категорію земель за цільовим призначенням землі оборони. Таку ж категорію земель за цільовим призначенням передбачено ст. 2 Земельного кодексу України від 13.03.1992р., ст. 19 Земельного кодексу України від 25.10.2001р. (в редакції, діючій на дату виникнення спірних правовідносин).
При цьому, зазначеними Кодексами було встановлено, що віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування.
Відтак, відповідна земельна ділянка могла набути статусу земель оборони при прийнятті відповідного рішення компетентним органом, який вправі розпоряджатися землями, про віднесення її до земель оборони (зокрема, у разі її надання для розміщення та постійної діяльності військових частин, військово-навчальних закладів, установ, підприємств чи організацій Збройних Сил України згідно порядку, установленого земельним законодавством) або при прийнятті рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка віднесена до іншої категорії.
Колегія суддів вважає, що на момент набуття чинності Земельним кодексом Української РСР, спірна земельна ділянка на законних підставах використовувалась діючим військово-навчальним закладом Львівським вищим військово-політичним училищем, саме для ведення підсобного господарства.
При цьому звертаємо увагу на те, що Львівське вище військово-політичне училище, як установа, була розміщена на зовсім іншій земельній ділянці, яка, в силу закону, належить до земель оборони, проте не є предметом розгляду даної справи.
В свою чергу, господарським судом Львівської області при винесенні рішення від 05.09.2014р. та Львівським апеляційним господарським судом при винесенні постанови від 19.11.2014р. було встановлено факт ліквідації Львівського вищого військово-політичного училища та припинення, у зв`язку із цим, права постійного користування спірною земельною ділянкою, посвідченого державним актом на право користування землею від 1989 року №040210, і з такими висновками погодився Вищий господарський суд України в постанові від 04.03.2015р., зазначивши, що в Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного відсутні будь-які права на спірну земельну ділянку та порушення його прав через укладення спірного договору (а.с. 101-105 IV).
З державного акту на право користування землею №040210 від 1989 року вбачається, що земельна ділянка площею 9,5 гектарів надавалася в користування Львівському вищому військово-політичному училищу для підсобного господарства.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. №490 Львівське вище військово-політичне училище спочатку було перейменоване в Львівське вище військове училище, після чого було припинено шляхом ліквідації без правонаступництва (а.с. 84-92 том ІІІ).
Згідно з п. 3 ч.1 ст. 27 Земельного Кодексу Української РСР (в редакції, що діяла на момент прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. № 490) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється, зокрема, у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. №490 не передбачалася передача Відділенню військової підготовки у Львівському політехнічному інституті права користування земельною ділянкою площею 9,5 га, що раніше належало Львівському вищому військово-політичному училищу на підставі Державного акта на право користування землею №040210 від 1989 року.
За таких обставин, вірними є висновок суду першої інстанції щодо того, що право користування земельною ділянкою площею 9,5 га, що виникло на підставі Державного акта на право користування землею №040210 від 1989 року, припинилося на підставі п. 3 ч.1 ст. 27 ЗК України від 18.12.1990р. у зв`язку із припиненням Львівського вищого військово-політичного училища (після його перейменування у Львівське вище військове училище) шляхом ліквідації на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. № 490, яка виключає правонаступництво.
Аналогічна норма щодо припинення права користування земельною ділянкою передбачена п. в ст. 141 Земельного Кодексу України, згідно з якою підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.
Зі змісту постанови Вищого господарського суду України від 11.11.2014р. у справі №914/1216/13 (а.с. 38-42 том V) за позовом Першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ПП Паритет КС; ДП Львівське, треті особи: Академія Сухопутних військ імені Петра Сагайдачного, м. Львів; Фонд державного майна України; ТзОВ ТРК Євротек про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, вбачається, що згідно наказу Командувача військами Прикарпатського військового округу від 06.04.1992р. №39 свиновідгодівельний комплекс Львівського вищого військово-політичного училища було передано на баланс Військового радгоспу Львівський; рішенням №18 від 10.03.2005р. виконавчий комітет Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області вирішив надати дозвіл на виготовлення права власності на будівлі, які розташовані на підсобному господарстві Військового радгоспу Львівський по вул. Чорновола, 2 у с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області а саме: на корівник А-1 загальною площею 790,0 кв.м.; вагову Г-1 загальною площею 63,2 кв.м.; свинарник Б-1 загальною площею 2010,4 кв.м.; насосну З-1 загальною площею 17,4 кв.м; санпропускник Ж-1 загальною площею 50,4 кв.м.; караульне приміщення В-1 загальною площею 184,1 кв.м.; трансформаторну підстанцію Д-1 загальною площею 78,7 кв.м., всього загальною площею 3194,2 кв.м.; на підставі вищезазначеного рішення, Виконавчим комітетом Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області було оформлено Військовому радгоспу Львівський Свідоцтво про право власності на нерухоме майно сер. ЯЯЯ №020692.
Отже, будівлі підсобного господарства, які знаходилися на земельній ділянці, що відчужена згідно спірного договору купівлі-продажу, і перебували на балансі Львівського вищого військово-політичного училища, були передані на баланс Військового радгоспу Львівський.
Відтак, Військовий радгосп Львівський вправі був вжити відповідних заходів щодо оформлення права користування земельною ділянкою площею 9,5 га, на якій знаходяться ці будівлі, зокрема, звернутися до відповідної ради, яка в межах своєї компетенції розпоряджалася землями, з метою прийняття рішення про надання земельної ділянки в користування для потреб оборони та отримати документ, що посвідчує право користування землею. Проте, в матеріалах справи такі докази відсутні. В подальшому вищевказані будівлі підсобного господарства були відчужені Військовим радгоспом Львівський та придбані ПП Паритет КС згідно договору купівлі-продажу будівель 29.03.2005р.
Вказаний договір купівлі-продажу будівель від 29.03.2005р. оспорювався Першим заступником прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в судовому порядку. Однак, рішенням господарського суду Львівської області від 17.03.2014р. у справі №914/1216/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р. у справі № 914/1216/13 та постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2014року у справі №914/1216/13, в задоволенні позову Першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було відмовлено (а.с. 106-111 том ІІ, а.с. 38-42 том V).
Факт відчуження Військовим радгоспом Львівський ПП Паритет КС будівель підсобного господарства згідно договору купівлі-продажу будівель 29.03.2005р. свідчить про те, що станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2006р. на земельній ділянці, яка була відчужена згідно спірного договору, були відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, які б належали до сфери управління Міністерства оборони України, що могло б засвідчити факт здійснення будь-якої діяльності підприємствами, установами, організаціями Збройних сил України чи військовими навчальними закладами на вищевказаній земельній ділянці.
Прокурор стверджує, що в подальшому згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу будівлі від 25.11.2005р. та договору купівлі-продажу будівель від 25.11.2005р. будівлі підсобного господарства були відчужені ПП Паритет КС ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в свою чергу згідно договору купівлі-продажу свинарника від 25.11.2005р. та договору купівлі-продажу будівель від 25.11.2005р. відчужили ці будівлі ТзОВ ТК Інтермаркет. А відтак, станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу від 07.07.2006р. в ПП Паритет КС були відсутні майнові права на спірній земельній ділянці.
З огляду на вказане, а також з аналізу ст.ст. 127,128,149,153,154 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на дату укладення спірного договору купівлі-продажу землі від 07.07.2006р.) суд не вбачає підстав для визнання недійсним спірного договору. Також суд зауважує, що обставини щодо відчуження ПП Паритет КС будівель жодним чином не підтверджують наявність порушених прав Міністерства оборони України спірним договором купівлі-продажу землі від 07.07.2006р. та виходить за межі дослідження питання щодо правового режиму земельної ділянки, відчуженої згідно спірного договору купівлі-продажу землі від 07.07.2006р.
Одночасно, суд дослідив, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №431-р від 26.07.2006р. Про передачу цілісних майнових комплексів військових радгоспів до сфери управління Мінагрополітики та додатку до нього цілісний майновий комплекс Військового радгоспу Львівський було передано до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України.
Наказом Міністерства аграрної політики України №441 від 22.06.2007р. Про перейменування Військового радгоспу Львівський було перейменовано Військовий радгосп Львівський в Державне підприємство Львівське, яке є правонаступником майнових прав та обов`язків Військового радгоспу Львівський. А відповідно до наказу Міністерства аграрної політики від 02.06.2008р. №345 Про перелік державних підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління Мінагрополітики України та додатку до нього Державне підприємство Львівське (, Яворівський район, с. Висіч) належить до сфери управління Мінагрополітики України.
Крім того, з довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, наданої Відділом Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області вбачається, що станом на 01.01.2006р. земельна ділянка площею 10,1771 га належала до сільськогосподарських земель (підсобні сільські господарства недержавних підприємств, установ та організацій) (а.с. 54-55 том V).
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За змістом ст. 207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Як вбачається з позовної заяви, прокурор просить визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу від 07.07.2006р. у зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони відповідно до статті 77 Земельного кодексу України, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею №040210 від 1989 року, виданим Львівському вищому військово-політичному училищу, правонаступником якого є Академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. Також прокурор вважає, що спірний договір суперечить ст.ст. 1, 2 Закону України Про використання земель оборони, ст.ст. 5, 6 Закону України Про розмежування земель державної та комунальної власності, якими визначено статус та призначення земель оборони і неможливість їх передачі до земель комунальної власності у випадку розмежування земель.
Однак, враховуючи усе вищенаведене, суд вважає, що прокурор та позивачі не надали належних доказів віднесення земельної ділянки площею 9,5 га, яка надавалася в користування Львівському вищому військово-політичному училищу для підсобного господарства згідно Державного акту на право користування землею №040210 від 1989 року, право постійного користування якою припинено в зв`язку з ліквідацією юридичної особи, до земель оборони станом на момент виникнення спірних правовідносин.
У зв`язку із припиненням Львівського вищого військово-політичного училища шляхом ліквідації, державний акт на право користування землею №040210 від 1989 року втратив свою чинність, а тому не може підтверджувати приналежність вищевказаної земельної ділянки до земель оборони. Інших доказів, зокрема, державного акта на право постійного користування землею чи договору оренди про надання спірної земельної ділянки в користування Військовому радгоспу Львівський чи іншій військовій частині, ні прокурором, ні позивачами не надано.
Крім того, станом на дату укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2006р. на відчуженій згідно цього договору земельній ділянці були розташовані приватні будівлі, і будь-яка діяльність підприємствами, установами чи організаціями Збройних сил України на ній не здійснювалася.
За таких умов, спірний договір, на думку суду, не суперечить статті 77 ЗК України, ст. ст. 1, 2 Закону України Про використання земель оборони. Також суд вважає, що спірний договір не суперечить ст.ст. 5, 6 Закону України Про розмежування земель державної та комунальної власності, оскільки вони не стосуються підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу землі.
Враховуючи наведенні вище норми права із врахуванням обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний правочин укладений між особами, які володіли необхідним обсягом дієздатності, а його зміст не суперечить вимогам закону, відтак підстави для визнання його недійсним в судовому порядку відсутні.
Згідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) право власності чи користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Частиною 3 зазначеної статті було передбачено, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Отже, право звернення до господарського суду з метою захисту порушених прав на землю має, зокрема, користувач земельної ділянки, якщо його права на землю оформлені та зареєстровані у встановленому законодавством порядку.
Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовуються прокурором саме порушенням права Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного як правонаступника Львівського вищого військово-політичного училища, якому згідно Державного акта на право користування землею №040210 від 1989 року було надано в безстрокове і безплатне користування 9,5 гектарів землі на території радгоспу Львівський для підсобного господарства. Що стосується порушених прав іншого позивача Міністерства оборони України, то в позовній заяві не вказано, в чому полягає таке порушення.
Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази віднесення земельної ділянки, відчуженої згідно спірного договору, до земель оборони у встановленому законодавством порядку чи надання її саме для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, суд вважає недоведеним порушення прав Міністерства оборони України внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу землі від 07.07.2006р.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за результатами повторного розгляду справи суд першої інстанції, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, дослідив всі вказані обставини та дійшов вірних висновків щодо цільового призначення спірної земельної ділянки та обставин порушення прав та законних інтересів держави в особі Міноборони у зв`язку з укладенням спірного договору.
Таким чином, місцевий господарський суд, при вирішенні даної справи правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову є обґрунтованими і таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2015р. у справі № 3/374-26/433 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.
3. Справу повернути до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.
судді Бойко С.М.
Бонк Т.Б.