КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2017 р. Справа№ 910/24172/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Чорної Л.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 31.07.2017

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 (повне рішення складено 03.05.2017)

у справі №910/24172/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле"

до Київської міської ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1.Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідер";

ОСОБА_2;

ОСОБА_3;

4.Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельну групу "Стілбей";

5.Товариство з обмеженою відповідальністю "Консумер Трейдінг Компані ЛТД"; ОСОБА_4;

ОСОБА_5;

ОСОБА_6;

9.ОСОБА_13.

про розірвання договору,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/24172/16 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Сулім В.В. залучено до участі у справі №910/24172/16 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідер"; ОСОБА_8; ОСОБА_9; Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельну групу "Стілбей"; Товариство з обмеженою відповідальністю "Консумер Трейдінг Компані ЛТД"; ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12; ОСОБА_13 та відкладено розгляд справи до 31.07.2017.

Справа розглядалась різними складами суду.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.07.2017, у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, для розгляду справи №910/24172/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Чорна Л.В.

Вказана судова колегія почала розгляд справи спочатку і прийняла постанову у даній справі.

Представником позивача, через канцелярію суду, на виконання вимог ухвали від 19.06.2017 надано докази надсилання позовної заяви, апеляційної скарги та рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 третім особам 1-9.

10.07.2017 представником позивача, через канцелярію суду, надано додаткові пояснення щодо розміру відчужених частин будинку ділового призначення, в яких просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

31.07.2017 представником Київської міської ради, через канцелярію суду, подано клопотання про долучення до матеріалів справи докази направлення третім особам копії апеляційної скарги у даній справі.

Представники позивача приймали участь у судових засіданнях, в яких надавали свої пояснення, підтримували доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просили апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача приймали участь у судових засіданнях, в яких надавали свої пояснення, заперечували проти доводів, що викладені в апеляційній скарзі та просили апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва - без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_13 приймав участь в судовому засіданні від 31.07.2017, надав свої пояснення, залишив розгляд апеляційної скарги на розсуд суду.

Представники третьої особи-1-8 участь в судовому засіданні не приймали, своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 22 ГПК України не скористались. Про день та час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, треті особи не скористалася належними їм процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників третіх осіб-1-8 за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.04.1998 між ТОВ "НВФ "Реле" та Київською міською державною адміністрацією укладено договір на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 20.04.1998 за № 79-5-00022.

Відповідно до п. 1.1 договору Київська міська державна адміністрація на підставі розпорядження від 11.02.1998 за № 267 надає, а ТОВ НВФ "Реле" приймає у тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,0797 га, в тому числі: землі ринкової інфраструктури - 0,0797 га за планом землекористування, що додається.

Пунктом 1.2 договору визначено, що земельна ділянка надається в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 49 років для будівництва та обслуговування будинку ділового призначення на вул. Велика Васильківська, 62 у Московському районі.

За умовами п. 2.1 договору плата за землю вноситься землекористувачем згідно із Законом України "Про плату за землю" у вигляді орендної плати у розмірі двох відсотків від грошової оцінки земельної ділянки, що орендується, на рахунок 2542810 код 13050100 в АППБ "Аваль", МФО 003353, код 02317497.

У розділі 3 договору сторони погодили права та обов'язки сторін.

Зокрема, відповідно до п. 3.1 договору Київська міська державна адміністрація має право в разі використання землекористувачем земельної ділянки не за цільовим призначенням або у невідповідності з генеральним планом будівництва: достроково розірвати даний договір; встановити розмір земельного податку або орендної плати за максимальною ставкою збільшеною у п'ять разів.

За умовами п. 3.2 договору землекористувач має право: самостійно господарювати на землі згідно з цільовим призначенням земельної ділянки; переважного поновлення договору після закінчення строку цього дії та за інших рівних умов; зводити будівлі та споруди згідно з проектом та генеральним планом будівництва, затвердженими в установленому законодавством порядку і при наявності ордеру на виконання будівельних робіт. Землекористувач зобов'язаний: виконувати вимоги діючого законодавства; використовувати землю відповідно до цільового призначення; охороняти земельну ділянку від самовільного захоплення та самовільної забудови іншими суб'єктами; після заключення договору на право тимчасового користування в 10-ти денний строк подати в державну податкову адміністрацію за місцем розташування земельної ділянки розрахунок плати за землю та копію договору на право тимчасового користування землею; вносити орендну плату щоквартально рівними долями не пізніше 15 числа останнього місяця кварталу; сплачувати пеню у розмірі 0,3 відсотка від суми недоїмки за кожний день прострочення внесення орендної плати у строки, встановлені цим договором.

ТОВ НВФ "Реле" у 2000 році було збудовано на зазначеній вище земельній ділянці будинок ділового призначення, що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №167 від 26.07.2000 та зареєструвано право власності на зазначену будівлю, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежилий будинок серія НБ №010003415 від 07.08.2000.

Оскільки в подальшому (у період з 2000 року по 2009 рік) право власності на окремі частини будівлі перейшло у власність юридичних та фізичних осіб, станом на грудень 2016 року у власності інших осіб знаходиться 2987,6 кв.м. будівлі, що відповідно складає 87,53 % площі будівлі, а у власності позивача залишається лише 425,6 кв.м., що відповідно складає 12,47 % площі будівлі.

Так, 26.09.2000 між ТОВ НВФ "Реле" та ТОВ "Лідер" укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №1/26, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ТОВ "Лідер" придбано 11/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 443,5 кв.м.

15.12.2000 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_8 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №4322, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_8 придбано 11/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 450,10 кв.м.

19.12.2000 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_9 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №956 відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_9 придбано 11/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 460,60 кв.м.

14.02.2001р. між ТОВ НВФ "Реле" та ТОВ Торгівельна група "Стілбей" укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ТОВ Торгівельна група "Стілбей" придбано 3/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 116,9 кв.м.

03.04.2001 між ТОВ НВФ "Реле" та ТОВ "Консумер Трейдінг Компані ЛТД" укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №1333, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ТОВ "Консумер Трейдінг Компані ЛТД" придбано 8/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 327,20 кв.м.

06.04.2001 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_10 укладено договір міни нежилого приміщення на цінні папери №1659, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" обміняно, нежиле приміщення у будинку ділового призначення, загальною площею 330,50 кв.м. на прості іменні акції ВАТ "Павлоградський верстатзавод", а ОСОБА_10 отримав у власність нежиле приміщення у будинку ділового призначення, загальною площею 330,50 кв.м.

22.04.2002 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_11 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №447 відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_11 придбано 4/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 152,00 кв.м.

22.04.2002 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_12 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №448 відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_12 придбано 3/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 112,10 кв.м.

13.04.2004 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_10 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №2004 відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_10 придбано 3/1000 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 13,90 кв.м.

30.03.2006 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_8 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №450, відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_8 придбано 11/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 439,70 кв.м.

12.05.2009 між ТОВ НВФ "Реле" та ОСОБА_13 укладено договір купівлі - продажу нежилого приміщення №1787 відповідно до якого ТОВ НВФ "Реле" продано, а ОСОБА_13 придбано 4/100 частин від нежитлового будинку ділового призначення, загальною площею 141,10 кв.м.

Копії договорів містяться в матеріалах справи.

Так, у грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Реле" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про розірвання договору про право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 20.04.1998, укладений між Київською міською державною адміністрацією та ТОВ "НВФ "Реле", зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 20.04.1998 за номером 79-5-00022.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не звертався із пропозицією про розірвання договору, а тому позивач не дотримався порядку розірвання договорів, передбаченого ст. 188 ГК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги, ТОВ НВФ "Реле" зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 116, 120, 123, 124, 126 Земельного кодексу та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, укладений між позивачем та відповідачем договір за своєю правовою природою є договором оренди землі.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об'єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Після завершення будівництва та прийняття об'єкта в експлуатацію добросовісний орендар земельної ділянки, наданої для потреб будівництва та обслуговування відповідного об'єкта, має право на першочергове укладення договору оренди землі на строк до 50 років або припинення дії договору оренди землі (19 Закону України "Про оренду землі").

Згідно ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі", що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; ст. 32 Закону передбачено такий спосіб припинення договору оренди землі як його дострокове розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України.

Статтею 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент переходу права власності у 2000, 2001 роках) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент переходу права власності у 2002, 2003, 2004, 2005, 2006 роках) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент переходу права власності у 2007, 2008, 2009 роках) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Частиною 2 ст. 120 Земельного кодексу України визначено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд звертає уваги, оскільки відчуження окремих частин будівлі, розташованої на орендованій позивачем земельній ділянці, мало місце у період з 2000 року до 2009 року, право власності на окремі частини будівлі перейшло у власність юридичних та фізичних осіб відповідно, у період з 2000 року до 2009 року, тому правовідносини щодо переходу прав на землю у разі відчуження прав на будівлю, розташовану на земельній ділянці, регулюються ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на момент відчуження окремих частин будівлі/переходу права власності у 2000, 2001 роках), ст. 120 Земельного кодексу України 2002 року (в редакції, чинній на момент відчуження окремих частин будівлі/переходу права власності у 2002, 2004, 2009 роках) та ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент відчуження частин будівлі/переходу права власності на частини будівлі у 2004 - 2009 роках).

Пунктом 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 передбачено, що до по дії, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони мали місце.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи із зазначених норм законодавства, до набувачів частин будівлі, розташованої на орендованій позивачем земельній ділянці, у зв'язку з відчуженням позивачем на їхню користь окремих частин будівлі та переходом до них (набувачів) права власності на окремі частини будівлі, відповідно, перейшло й право користування земельною ділянкою, на якій розташована сама будівля.

Пунктами "а" і "є" частини першої статті 141 Земельного кодексу України (в редакції на час звернення з даним позовом) визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, у тому числі, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (ч.ч. 1,3 ст. 31 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Таким чином, згідно з вказаними нормами законодавства наслідком набуття права власності на будівлю є перехід права користування (права оренди) земельною ділянкою до набувача та припинення договору оренди земельної ділянки в частині попереднього орендаря.

Частиною першої статті 377 Цивільного кодексу України також передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналізуючи зазначені норми законодавства, колегія суддів приходить висновку про те, що у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу - права власності або права користування.

Нормами статті 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь- який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 зазначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У постанові від 01.12.2009 у справі № 3-1795к10 Верховний Суд України вказав, недотримання вимог ч. 2 ст. 188 ГК України щодо обов 'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору, у разі виникнення такої необхідності, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом вчинення прямого позову до відповідача про розірвання оспорюваного договору.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не був позбавлений права та мав право звернутися до суду з позовом до відповідача про розірвання договору шляхом вчинення прямого позову до відповідача, без дотримання досудового порядку розірвання договорів, передбаченого ст. 188 Господарського кодексу України.

У відповідності до абз. 2 п. 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/1642/2011 від 24.11.2011, якщо позивач добровільно відмовився від права користування земельною ділянкою і фактичне користування нею та зведеною на ній будівлею здійснює її новий власник, а умовами договору передбачена можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору, наявні законні підстави для припинення земельних відносин сторін за договором оренди.

Враховуючи також те, що фактичне користування земельною ділянкою та розташованим на ній нерухомим майном здійснюють її нові власники , попередній землекористувач - позивач добровільно відмовився від права користування зазначеною земельною ділянкою, а законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову та не розірвав договір оренди земельної ділянки в судовому порядку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06.06.2011 року по справі №11/227, від 19.06.2012 року по справі №36/368-9/63, від 20.08.2013 року по справі №18/5005/12936/2011, та у постановах Вищого господарського суду України, від 23.12.2015 року по справі № 916/1157/15-г, від 02.09.2015 року по справі № 918/75/15, від 23.09.2015 року по справі № 910/29436/14, від 01.03.2017 по справі №910/14070/16.

Статтею 11128 ГПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, судова колегія апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити що у відповідності до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у вирішенні спорів щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку, відповідність нерухомого майна, розміщеного на відповідних земельних ділянках, ознакам житлового будинку (будівлі, споруди), здійснення державної реєстрації права власності особи, яка придбала відповідне нерухоме майно, з урахуванням положень статей 331, 376 ЦК України, статей 116, 123, 124, 126 ЗК України. Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв'язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень". Таке оформлення здійснюється з урахуванням законодавчих приписів, зазначених в абзацах другому - п'ятому підпункту 2.12 пункту 2 цієї постанови, і положень постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2009 № 439 "Про деякі питання посвідчення права власності на земельну ділянку".

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

З огляду на вищенаведене та у зв'язку з тим, що фактичне користування земельною ділянкою та розташованим на ній нерухомим майном здійснює її новий власник, попередній землекористувач - позивач добровільно відмовився від права користування зазначеною земельною ділянкою, а законодавством передбачено можливість дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору, вимоги позивача визнаються апеляційним судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 12.10.2016 у справі № 910/4155/16, від 18.10.2016 у справі № 922/550/16, від 19.04.2017 у справі № 904/6738/16.

Стосовно доводів відповідача, що Київська міська рада не є стороною договору та відповідно не може бути належним відповідачем у справі, апеляційний господарський суд відзначає наступне.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі №910/4467/16 за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Київської міської ради з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої фірми "Реле" про внесення змін до договору на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 20.04.1998, укладеного між Київською міською державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничою фірмою "Реле", зареєстрованого у книзі договорів на право тимчасового користування землею 20.04.1998 за № 79-5-00022, встановлено наступне.

Рішенням Київської міської ради народних депутатів від 23.07.1996 за № 128 було вирішено тимчасово делегувати окремі повноваження Київської міської ради Київській міській державній адміністрації до відповідних органів Київради.

Зокрема, було вирішено за погодженням з постійною комісією Київради з питань розвитку міста видавати розпорядження про надання, вилучення та передачу ділянок; за погодженням з постійною комісією Київради з питань власності та відповідними галузевими комісіями видавати розпорядження про приватизацію, прийняття та передачу, оренду та використання майна, яке знаходиться у комунальній власності міста.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на дату укладення договору на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди, зареєстрованого у книзі договорів на право тимчасового користування землею за № 79-5-00022 Київська міська державна адміністрація була уповноваженим органом (на виконання делегованих повноважень) на передачу в оренду земельної ділянки комунальної власності, яка була передана відповідачу за Договором на право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 20.04.1998. Водночас, після прийняття Земельного кодексу України 25.10.2001 передача в оренду земельних ділянок комунальної власності в межах міста Києва відноситься виключно до компетенції Київської міської ради (відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України), яка і є уповноваженим відповідачем у даній справі.

Інших належних доказів на підтвердження доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 103 ГПК України визначені повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, відповідно до якої суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/24172/16 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/24172/16 - задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 у справі №910/24172/16 скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

3. Розірвати договір про право тимчасового довгострокового користування землею на умовах оренди від 20.04.1998, укладений між Київською міською державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Реле», зареєстрований у книзі договорів на право тимчасового користування землею 20.04.1998 № 79-5-00022.

4.Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Реле" (03127, м. Київ, проспект Голосіївський, будинок 132, ) 1378,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1515,80 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5.Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

6.Матеріали справи №910/24172/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинними законодавством порядку.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

Л.В. Чорна