ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Справа № 913/1050/16

Вищий господарський суд України у складі колегії:

головуючого:Студенця В.І.
суддів:Палія В.В., Селіваненка В.П.
за участю представників сторінвід позивача - не з'явився, від відповідача - не з'явився,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду
від07.02.2017
на рішенняГосподарського суду Луганської області
від07.11.2016
у справі № 913/1050/16
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 284 383, 64 грн,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - ТОВ "Порше Лізинг Україна") звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про стягнення 205 692,08 грн основного боргу за договором про фінансовий лізинг №00006628 від 25.02.2013 за період з серпня 2014 по березень 2016, 64 291,56 грн плати за фактичний час користування об'єктом лізингу за період з квітня 2016 по серпень 2016 та 14 400,00 грн збитків.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 23.09.2016 порушено провадження у справі №913/1050/16 за позовом ТОВ "Порше Лізинг Україна" до ФОП ОСОБА_4 про стягнення 284 383,64 грн.

Рішенням Господарського суду Луганської області (суддя Фонова О.С.) від 07.11.2016 позов задоволено частково; стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" 73 182,65 грн. заборгованості та 1 097,74 грн. судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: Попков Д.О. - головуючий суддя, судді Марченко О.А., Радіонова О.О.) від 07.02.2017 рішення Господарського суду Луганської області від 07.11.2016 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2017 та рішенням Господарського суду Луганської області від 07.11.2016, ТОВ "Порше Лізинг Україна" подало касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні 132 509,43 грн заборгованості, 64 291,56 грн плати за фактичний час користування об'єктом лізингу та 14 400,00 грн. збитків скасувати і прийняти нове рішення про їх задоволення; в іншій частині судові рішення з даної справи залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення прийняті при неправильному застосуванні норм матеріального права, а саме ст.ст.22, 785, 762 ЦК України та норм процесуального права - ст. 43, ст.ст. 82-84 ГПК України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.07.2017 прийнято касаційну скаргу ТОВ "Порше Лізинг Україна" до провадження та призначено її до розгляду на 01.08.2017.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У справі, яка розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.08.2012 між ТОВ "Порше Лізинг України" (лізингодавець) та ФОП ОСОБА_4 (лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00005637, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався передати у розпорядження лізингоодержувачу об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW CaddyGP Maxi Kasten 1.6 I TDI, 2012р.в., шасі НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплат лізингових платежів.

Вартість об'єкта лізингу в еквіваленті становить 24121,00$, авансовий платіж в еквіваленті - 4824,20$, лізинговий платіж в еквіваленті - 511,57$, а адміністративний платіж в еквіваленті - 351,81$. Строк лізингу становить 60 періодів, протягом яких лізингоодержувач зобов'язаний здійснити 60 лізингових платежів.

Лізингоодержувач придбаває об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем.

Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (Загальні умови), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) є невід'ємною частиною договору про фінансовий лізинг.

Відповідно до п.4.1 Загальних умов лізингодавець зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли лізингодавець матиме право розірвати цей контракт чи відмовитися від нього та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Після завершення строку дії цього контракту, після сплати останнього лізингового платежу, інших платежів за цим контрактом та виконання всіх зобов'язань лізингоодержувачем, право власності на об'єкт лізингу перейде до лізингоодержувача. З цією метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього контракту або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений лізингодавцем. Положення цього пункту застосовуються незалежно від стану об'єкта лізингу на момент сплати останнього лізингового платежу та/або інших платежів (п.4.2 Загальних умов).

Згідно з п.5.4 Загальних умов лізингоодержувач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання ним та лізингодавцем акту прийому-передачі.

Строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі об'єкта лізингу (п.5.4 Загальних умов), а означений договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.12.2, 12.3 Загальних умов).

Згідно з п.6.1 Загальних умов для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме лізингодавцю лізингові платежі відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

Лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений лізингодавцем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь - якому разі не підлягають поверненню лізингоодержувачу, за винятком визначеним контрактом (п.6.5 Загальних умов).

В п.8.3.2 Загальних умов сторони погодили, що у випадку якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів, лізингодавець має право розірвати контракт/відмовитися від нього і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від нього, та також, серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, в наступних випадках, зокрема: у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів (п.12.6 Загальних умов).

При цьому, п.12.7 Загальних умов передбачено, що день, який вважатиметься датою розірвання/відмови від контракту визначається лізингодавцем у відповідному повідомленні/вимозі. Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається лізингодавцем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням лізингоодержувача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, останній вважається належним чином повідомленим.

Також, в п.п.20.5, 20.6 Загальних умов сторони встановили, що якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у договорі у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата та копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладення з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору ТОВ "Порше Лізинг Україна" за актом прийому-передачі від 12.09.2012 передало ФОП ОСОБА_4 об'єкт лізингу - автомобіль вантажний, марка - VW, модель - CaddyGP Maxi Kasten, шасі НОМЕР_2, рік виробництва - 2012, реєстраційний знак -НОМЕР_3, колір - білий, автомобіль новий, вартістю 195476,58грн., авансовий платіж - 39095,32грн., щомісячний платіж - 4145,76грн., адміністративні витрати - 2932,13грн.

В порушення умов договору, ФОП ОСОБА_4 не сплатив лізингові платежі, згідно з виставленими ТОВ "Порше Лізинг Україна" рахунками-фактури за період з серпня 2014 по березень 2016 на загальну суму 205 692,08 грн, з яких 73 182,65 грн - сума процентів та комісії, а 132 509,43 грн - відшкодування вартості предмета лізингу.

У зв'язку з наявною заборгованістю, ТОВ "Порше Лізинг України" направило ФОП ОСОБА_4 вимогу №00005637 від 05.10.2015, в якій лізингоодержувач повідомлявся про необхідність погасити заборгованість протягом 3-днів з дня отримання вимоги, про відмову від договору, а також про повернення об'єкту лізингу.

Співробітником компанії ТОВ "Експрес Мото України" 17.03.2016 була здійснена спроба доставки вказаної вище вимоги ФОП ОСОБА_4 за адресою зазначеної у накладній: АДРЕСА_1, яка відповідає місцезнаходженню лізингоодержувача вказаному ним у договорі про фінансовий лізинг. Проте, здійснити доставку вимоги не вдалося, оскільки за адресою відповідача осіб для вручення не знайдено, вказаний номер не активний.

ТОВ "Порше Лізинг України" посилаючись на те, що ФОП ОСОБА_4 порушив свої зобов'язання за договором, а саме не сплатив лізингові платежі за період з серпня 2014 по березень 2016 на загальну суму 205 692,08 грн, не повернув на його вимогу об'єкт лізингу і договір про фінансовий лізинг є розірваним, звернувся з даним позовом предметом якого є матеріально-правові вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_4 205 692,08 грн основного боргу за договором та 64 291,56 грн плати за фактичний час користування об'єктом лізингу за період з квітня 2016 по серпень 2016.

Крім вказаних вимог, ТОВ "Порше Лізинг України" просить стягнути з ФОП ОСОБА_4 14 400,00 грн збитків, які він поніс у зв'язку з відновленням порушеного права і обгрунтовані тим, що порушення відповідачем умов договору спричинило його звернення до спеціалізованих організацій, зокрема до ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сіті" з метою надання послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса та до ТОВ "Юридична фірма "Вернер" для супроводження зазначеної справи в суді, підготовки процесуальних документів та участі в судових засіданнях, що спричинило витрати у вигляді реальних збитків.

Задовольняючи частково заявлені позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що на дату розірвання (дострокового припинення) договору -31.03.2016, ФОП ОСОБА_4 мав заборгованість зі сплати лізингових платежів у загальному розмірі 205 692,08 грн (73 182,65 грн - сума процентів та комісії; 132 509,43 грн - відшкодування вартості предмета лізингу), однак з огляду на те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло у зв'язку з розірванням договору, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача складової частини лізингового платежу у розмірі 132 509,43 грн, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилось у власності ТОВ "Порше Лізинг України"; вимоги про стягнення з відповідача 73 182,65 грн, які є по суті винагородою лізингодавцю за договором (проценти та комісії) є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Зазначивши, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні ст. 623 ЦК України та ст.224 ГК України, оскільки факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг, суд відмовив у стягненні 14 400,00 грн. збитків.

Також, місцевий господарський суд, встановивши, що договір про фінансовий лізинг від 20.08.2012 було розірвано з 31.03.2016, а упущена вигода у вигляді плати за фактичне користування об'єктом лізингу, яку позивач просить стягнути з відповідача, обчислена з квітня по серпень 2016, тобто після розірвання договору, дійшов висновку про відмову у її задоволені з підстав того, що позивачем не доведено можливість отримання такого прибутку після розірвання договору.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, погодився з його висновками по суті заявлених позовних вимог.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зауважив, що плата за користування (на підставі припиненого договору) не передбачена ані структурою лізингових платежів, ані визначеними наслідками припинення дії договору фінансового лізингу; автоматичне перетворення припиненого договору фінансового лізингу на договір оренди не передбачено чинним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк І за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ФОП ОСОБА_4, як лізингоодержувач за договором про фінансовий лізинг від 20.08.2012, не виконав зобов'язань з оплати лізингових платежів за період з серпня 2014 по березень 2016, у зв'язку з чим загальна сума заборгованості за вказаний період становить 205 692,08 грн (73 182,65 грн - сума процентів та комісії; 132 509,43 грн - відшкодування вартості предмета лізингу).

Також, судами встановлено, що договір про фінансовий лізинг від 20.08.2012 було розірвано 31.03.2016 в односторонньому порядку на вимогу ТОВ "Порше Лізинг Україна" №00005637 від 05.10.2015, надісланої відповідачу на підставі розділу 8, 12 договору та ч.2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із ч. 4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у ТОВ "Порше Лізинг Україна" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ФОП ОСОБА_4 і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Ураховуючи фактичні обставини справи, а також те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок попередніх судових інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна у розмірі 132 509,43 грн, яке залишилося у власності позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.10.2013 у справі №11/5005/2290/2012 та від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012, які відповідно до ст. 11128 ГПК України є обов'язковими для застосування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України та ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Встановивши, що понесені позивачем витрати на оплату юридичних послуг не мали обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг, суди попередніх інстанцій дійшли вмотивованого висновку, що вказані витрати не є збитками в розумінні ст. 623 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України, у зв'язку з чим колегія суддів вважає обгрунтованим їх висновок про відмову у стягненні 14400,00 грн. збитків.

Водночас, колегія суддів не може погодитись з висновками попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 64291,56 грн плати за фактичне користування об'єктом лізингу та вважає їх передчасними, з огляду на таке.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч.1 ст. 180 ГК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 64291,56 грн плати за фактичне користування об'єктом лізингу, суди попередніх інстанцій не врахували правову природу спірних правовідносин, не дали належної юридичної оцінки п. 6.18 договору про фінансовий лізинг в якому сторони погодили, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою лізингодавця відповідно до п.12 контракту, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу, а також не звернули увагу на ту обставину, що об'єкт лізингу після розірвання договору не був повернутий лізингодавцю та перебуває у його фактичному користуванні.

Також суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 20.11.2012 у справі № 12/75-2167-33/75-4/180 та положення ч. 2 ст. 806 ЦК України.

При цьому, колегія суддів вважає необгрунтованим посилання апеляційного господарського суду на постанову Верховного Суду України від 18.12.2012 у справі № 3-68гс12, оскільки у даній постанові зроблено висновок про те, що положення ч. 2 ст. 785 ЦК України про відповідальність наймача у разі неповернення предмета найму не застосовуються до правовідносин, які виникають із договору фінансового лізингу. В даній справі позивач просить стягнути з відповідача 64 291,56 грн. плату за період фактичного користування предметом лізингу.

Згідно із ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (ч. 1 ст. 11110 ГПК України).

Оскільки, при вирішенні спору в частині позовних вимог про стягнення 64291,56 грн плати за фактичне користування об'єктом лізингу, як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустилися неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, то це відповідно є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині позовних вимог, з переданням їх на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті позовних вимог судові рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а тому підлягають залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2017 та рішення Господарського суду Луганської області від 07.11.2016 у справі №913/1050/16 в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про стягнення з ФОП ОСОБА_4 64291,56 грн. плати за фактичне користування об'єктом лізингу скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до Господарського суду Луганської області.

В іншій частині позовних вимог постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2017 та рішення Господарського суду Луганської області від 07.11.2016 у справі №913/1050/16 залишити без змін.

Головуючий - суддя Студенець В.І.

Судді: Палій В.В.

Селіваненко В.В.