ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Справа № 914/3224/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
позивача Гнатів Б. А. - довіреність від 14.07.2017 р.
відповідачаБиструшкін В.Ю. - адвокат (ордер серія КС № 012703 від 18.07.2017 р.)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради
на постановувід 26.04.2017 Львівського апеляційного господарського суду
у справі№ 914/3224/16 господарського суду Львівської області
за позовомЛьвівської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нарнія - Трейд"
провитребування земельної ділянки
В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 р. Львівська міська рада звернулась до господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ "Нарнія - Трейд" про витребування земельної ділянки площею 0,20 га по вул. Стрийській (біля податкової адміністрації) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська - вул. Чмоли, кадастровий номер :01:008:0002, посилаючись на приписи статей 328, 330, 388 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.12.2000 р. на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 1454 від 15.12.2000 р. між облдержадміністрацією та ЗАТ "Авіас-Плюс" було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва АЗС площею 0, 20 га по вул. Стрийській та видано ЗАТ "Авіас-Плюс" державний акт про право власності на землю від 23.01.01р. №ЛВ 028577 (10708005) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська-вул. Чмоли.

Проте, рішенням господарського суду м. Києва від 01.05.2002 р. у справі № 31/89, яке набрало законної сили, визнано недійсними вказане розпорядження Львівської облдержадміністрації від 27.12.2000 р. про продаж земельної ділянки для будівництва АЗС, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2000 р. та державний акт на право власності на землю, із встановленням, зокрема, обставин щодо відсутності у облдержадміністрації повноважень на розпорядження землями комунальної власності та наявність таких повноважень на розпорядження земельною ділянкою у Львівської міської ради.

Таким чином, як зазначав позивач, ЗАТ "Авіас-Плюс" не набувало право власності на спірну земельну ділянку, проте, всупереч рішенню господарського суду м. Києва від 01.05.2002 р. у справі № 31/89 та нормам чинного законодавства, 12.04.2002 р. між ЗАТ "Авіас-Плюс" та ВАТ "Дніпронафтопродукт" було укладено договір АЕР № 526379 купівлі - продажу вказаної земельної ділянки, а 08.06.2004 р. земельна ділянка ВАТ "Дніпронафтопродукт" за договором купівлі - продажу була перепродана ЗАТ "Фірма "Львів - Петроль".

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день подання позову право власності на земельну ділянку зареєстроване за ТОВ "Нарнія - Трейд", що стало підставою для звернення до суду з підстав вибуття земельної ділянки із володіння власника - Львівської міської ради поза його волею внаслідок неправомірних дій Львівської облдержадміністрації.

ТОВ "Нарнія - Трейд" у відзиві на позовну заяву просило відмовити у її задоволенні вказуючи на те, що спірна земельна ділянка була внесена до статутного капіталу ТОВ "Нарнія - Трейд" учасником товариства - ЗАТ "Фірма "Львів - Петроль" (на даний час ПАТ "Фірма "Львів - Петроль"), що підтверджується протоколом загальних зборів товариства від 14.11.2008 р. і передана у власність відповідача відповідно до акта приймання - передачі майна від 10.09.2009 р., а оформлення правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку проводилось у відповідності до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ТОВ "Нарнія - Трейд", виготовленої в установленому порядку ліцензованою землевпорядною організацією і погодженою усіма необхідними органами, у тому числі Львівською міською радою.

При цьому, ТОВ "Нарнія - Трейд" посилалось на те, що про порушення свого права Львівська міська рада дізналась з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва від 11.05.2002 р. у справі № 31/89, тобто з 21.05.2002 р., оскільки була стороною у справі, а відтак, на підставі частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, відповідач просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.02.2017 р. (суддя Яворський Б.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначав, що Львівська міська рада повинна була знати і знала про порушення свого права на земельну ділянку набагато раніше 2014 року, натомість не подала жодного доказу на підтвердження того, що, починаючи з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва, вона вживала будь-яких заходів, спрямованих на повернення чи витребування земельної ділянки, як і не довела наявність підстав для зупинення чи переривання перебігу позовної давності, передбачених статтями 263, 264 Цивільного кодексу України, або ж поважності причин його пропуску.

При цьому, суд дійшов висновку, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку - як внесок до статутного капіталу її засновником, і згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно є її власником, а позивачем недоведене порушення його права, як власника земельної ділянки.

Крім того, суд першої інстанції посилаючись також на рішення Європейського суду з прав людини вказував на те, що пред'явлення в кінці 2016 р. позову до відповідача про витребування земельної ділянки не можна розцінювати інакше, як втручання у право особи на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

За апеляційною скаргою Львівської міської ради Львівський апеляційний господарський суд (судді: Дубник О.П., Матущак О.І., Хабіб М.І.), переглянувши рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2017 р. в апеляційному порядку, постановою від 26.04.2017 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Львівська міська рада подала до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить судові рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням та неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що посилання судів на реєстрацію ТОВ "Нарнія - Трейд" права власності на земельну ділянку жодним чином не спростовує необхідність застосування та дотримання норми частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України для захисту порушеного права комунальної власності на земельну ділянку, якою розпоряджатися в силу Закону мала право тільки Львівська міська рада, так і факту вибуття з володіння міської ради цієї земельної ділянки поза волею позивача, що свідчить про неспроможність висновків судів стосовно того, що Львівська міська рада не є власником земельної ділянки про витребування якої останньою заявлено позов.

Заявник касаційної скарги наголошує на тому, що оскільки земельна ділянка вибула з володіння Львівської міської ради в момент її первісного продажу Львівською облдержадміністрацією на користь ЗАТ "Авіас - Плюс", а не при подальших її перепродажах та переоформленнях, необхідною підставою для задоволення позову є саме відсутність волі Львівської міської ради саме при цьому відчуженні, а не при наступних продажах. При цьому, рішенням господарського суду м. Києва від 11.05.2002 р. у справі № 31/89, яке набрало законної сили, встановлено факт вибуття земельної ділянки несільськогосподарського призначення, площею 0,20 га по вул. Стрийській (біля податкової адміністрації) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська - вул. Чмоли, кадастровий номер :01:008:0002, не з волі Львівської міської ради, а внаслідок неправомірних дій Львівської облдержадміністрації.

Скаржник також посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 05.10.2016 р. № 916/2129/15 зазначав, що судами не взято до уваги, що положення про позовну давність не застосовуються до позовних вимог про витребування майна в порядку статті 388 Цивільного кодексу України.

Крім того, на думку заявника, судами неправильно застосовані положення статті 1 Першого протоколу Конвенції та норми Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Нарнія - Трейд" просило відмовити у її задоволенні, а судові рішення залишити без змін, вважаючи правомірними та обґрунтованими висновки судів, які зроблені на підставі встановлених судами обставин справи на підставі норм діючого законодавства.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції було встановлені наступні обставини:

- 27.12.2000 р. на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 1454 від 15.12.2000р. між Львівською облдержадміністрацією та ЗАТ "Авіас-Плюс" було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва АЗС площею 0,20 га по вул. Стрийській та видано ЗАТ "Авіас-Плюс" державний акт про право власності на землю від 23.01.2001 р. № ЛВ 028577 (10708005) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська- вул. Чмоли;

- 12.04.2002 р. ЗАТ "Авіас Плюс" продало, а ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" придбало земельну ділянку площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли;

- 01.05.2002 р. рішенням господарського суду м. Києва у справі № 31/89 визнано недійсними: розпорядження голови Львівської облдержадміністрації від 15.12.2000 р. № 1454 в частині продажу ЗАТ "Авіас Плюс" земельної ділянки площею 0,2 га на вул. Стрийській у м. Львові для будівництва АЗС та договір купівлі - продажу земельної ділянки від 27.12.2000 р., укладений між Львівською облдержадміністрацією та ЗАТ "Авіас Плюс", а також державний акт на право власності на землю від 23.01.2001 р.;

- 08.06.2004 р. між ВАТ "Дніпронафтопродукт" та ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли;

- 09.07.2004 р. Львівська міська рада видала ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли для будівництва і обслуговування АЗС;

- 10.05.2006 р. управління архітектури та містобудування Львівської міської ради погодило містобудівне обґрунтування зміни цільового призначення земельної ділянки і розміщення адмінкорпусу на розі вул. Стрийської - вул. Чмоли в м. Львові;

- 19.04.2007 р. ухвалою 5 сесії 5 скликання Львівської міської ради № 760 дозволено ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" змінити цільове призначення земельної ділянки площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли, яка передана товариству у власність для будівництва і обслуговування АЗС згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.07.2004 р. серії ЛВ № 087065, погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення відповідного проекту землеустрою;

- 14.02.2008 р. ухвалою 8 сесії 5 скликання Львівської міської ради № 1545 затверджено ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли, яка передана йому у власність для будівництва і обслуговування АЗС згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.07.2004 р. серії ЛВ № 087065 для будівництва і обслуговування адміністративного корпусу, перевівши із земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення до земель житлової та громадської забудови. Вказаною ухвалою зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль";

- 01.04.2008 р., на підставі ухвали Львівської міської ради № 1545 від 14.02.2008 р., видано ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га на вул. Стрийській - вул. Чмоли для будівництва і обслуговування адміністративного корпусу;

- 01.08.21008 р. рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 785 дозволено ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" проектування адміністративного корпусу з підземним паркінгом на вул. Стрийській - вул. Чмоли;

- у протоколі загальних зборів акціонерів ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" від 14.11.2008 р. зазначається, що акціонерами прийнято рішення про створення ТОВ "Нарнія-Трейд" та внесено до статутного капіталу новоствореного товариства у тому числі і земельну ділянку по вул. Стрийська - вул. Чмоли у м. Львові;

- 10.09.2009 р. ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" та ТОВ "Нарнія-Трейд" підписали акт прийому-передачі у власність майна до статутного капіталу ТОВ "Нарнія-Трейд";

- 19.12.2014 р. ТОВ "Нарнія-Трейд" видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2 га кадастровий номер :01:008:0002 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури;

- згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.12.2014 р. за ТОВ "Нарнія-Трейд" зареєстровано право власності на земельну ділянку по вул. Стрийська - вул. Чмоли у м. Львові площею 0,2 га кадастровий номер :01:008:0002 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога Львівської міської ради про витребування у до ТОВ "Нарнія - Трейд" земельної ділянки площею 0,20 га по вул. Стрийській (біля податкової адміністрації) за адресою: м. Львів, вул. Стрийська - вул. Чмоли, кадастровий номер :01:008:0002, на підставі статей 328, 330, 388 Цивільного кодексу України, з посиланням на вибуття вказаної земельної ділянки із комунальної власності поза межами волі органу, уповноваженого розпоряджатися землями комунальної власності, що встановлено рішенням господарського суду м. Києва від 01.05.2002 р. у справі № 31/89, яке набрало законної сили, яким визнано недійсними розпорядження Львівської облдержадміністрації від 27.12.2000 р. про продаж земельної ділянки для будівництва АЗС, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2000 р. та державний акт на право власності на землю ЗАТ "Авіас Плюс", із встановленням, зокрема, обставин щодо відсутності у облдержадміністрації повноважень на розпорядження землями комунальної власності та наявність таких повноважень на розпорядження земельною ділянкою у Львівської міської ради.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння користування, розпорядження майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно - правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово - правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Частиною 1 статті 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Віндикацією є передбачений законом основний речово - правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правоморчностей.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Вказана правова позиція закріплена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 25.01.2017 р. № 916/2131/15.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 вказаного Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

За приписами статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами під час розгляду справи, рішенням господарського суду м. Києва від 01.05.2002 р. у справі № 31/89 визнано недійсними розпорядження Львівської облдержадміністрації від 27.12.2000 р. про продаж земельної ділянки для будівництва АЗС ЗАТ "Авіас Плюс", визнано недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2000 р. та державний акт на право власності на землю ЗАТ "Авіас Плюс", із встановленням, зокрема, обставин щодо відсутності у облдержадміністрації повноважень на розпорядження землями комунальної власності та неправомірним прийняттям Львівською обласною державною адміністрацією, з порушенням повноважень, розпорядження про продаж земельної ділянки.

За приписами частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вказані приписи законодавства залишені поза увагою та зроблено передчасний висновок щодо відсутності у Львівської міської ради права на віндикаційний позов в порядку частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

При цьому, посилаючись на встановлені судовим рішенням у справі № 31/89 обставини щодо неправомірності розпорядження та відчуження спірної земельної ділянки Львівською облдержадміністрацією, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції зазначав, що Львівська міська рада повинна була знати і знала про порушення свого права на земельну ділянку набагато раніше 2014 року, натомість не подала жодного доказу на підтвердження того, що, починаючи з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва, вона вживала будь-яких заходів, спрямованих на повернення чи витребування земельної ділянки, як і не довела наявність підстав для зупинення чи переривання перебігу позовної давності, передбачених статтями 263, 264 Цивільного кодексу України, або ж поважності причин його пропуску, у зв'язку з чим дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

Проте, судами першої та апеляційної інстанції не було враховано, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом частини 1 статті 261 вказаного Кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи.

Отже, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Однак, як вбачається зі змісту судових рішень, дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог, судом першої інстанції, що залишено поза увагою апеляційним судом, зазначено про пропуск позивачем позовної давності, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою, що за приписами цивільного законодавства, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (стаття 344 Цивільного кодексу України).

А тому, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України не застосовуються (постанова Верховного Суду України від 05.10.2016 р. № 916/2129/15).

Стосовно посилань судів першої та апеляційної інстанції на те, що пред'явлення у кінці 2016 р. Львівською міською радою даного позову до відповідача про витребування земельної ділянки не можна розцінювати інакше, як втручання у право особи на мирне володіння майном, гарантоване статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Разом з цим, здійснюючи судовий розгляд справи та посилаючись на порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, судами першої та апеляційної інстанції не надано оцінки характеру спірних правовідносин та не встановлено дійних обставин втручання держави у право власності ТОВ "Нарнія - Трейд" критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном, як й не встановлено відповідність витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади з володіння ТОВ "НАрнія - Трейд" критерію законності, а саме витребування із його власності спірного майна на підставі норми статті 388 Цивільного кодексу, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви суб'єктів звернення у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність окремому суб'єкту господарювання об'єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом комунальної власності.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення державного органу чи органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий об'єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вказана правова позиція закріплена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26.04.2016 р. № 916/2129/15.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене та надати оцінку всім доказам та доводам сторін, встановивши, на підставі норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, обставини та вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, із наданням належної оцінки всім доводам сторін.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 26.04.2017 р. у справі № 914/3224/16 та рішення господарського суду Львівської області від 14.02.2017 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Касаційну скаргу частково задовольнити.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач