РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017Справа №910/8439/17

За позовом Приватного підприємства "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

про визнання недійсною Додаткової угоди №2

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явився
від відповідача Пегза К.К. - представник за довіреністю б/н від 11.05.17

У судовому засіданні 26.07.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про визнання недійсною Додаткової угоди №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30.12.2016 між сторонами було підписано Додаткову Угоду № 2 до Договору поставки № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016, якою останні продовжили термін дії даного договору до 31.03.2017. За твердженням позивача, укладаючи угоду сторони керувалися положеннями Закону України "Про здійснення державних закупівель", що втратив чинність 01.08.2016 на підставі Закону України "Про публічні закупівлі" № 992-VIII від 25.12.2015. Таким чином, позивач вважає, що недотримання сторонами цих норм свідчить про порушення встановленого законом порядку внесення змін до договору, а отже і про наявність нормативної підстави для визнання правочину про внесення змін у договір недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 21.06.2017.

13.06.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов письмовий відзив відповідача, відповідно до якого останній заперечує проти позову та зазначає, що відповідно до п. 7 Розділу IX «Прикінцеві та перехідні положення» України "Про публічні закупівлі" процедури закупівель товарів, робіт та послуг, розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку, що діяв до введення в дію цього закону. З цього слідує, що на Замовника покладається обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівель, що були розпочаті до введення в дію зазначеного закону, дотримуватись порядку, встановленого Законом України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014. Отже, за твердженням відповідача, вимоги позивача про визнання недійсною Додаткової угоди № 2 на підставі застосування не чинного на момент її укладення спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є взагалі такими, що не відповідають положенням нормативно-правовим актів України, так як чинне законодавство України не передбачає обов'язок погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

У судовому засіданні 21.06.2017 за участю представників сторін було оголошено перерву до 26.07.2017.

У судове засідання, призначене на 26.07.2017, з'явився представник відповідача, який надав через канцелярію суду додаткові документи, що були долучені до матеріалів справи, а також усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, а також беручи до уваги клопотання позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі - не пізніш як за 20 робочих днів до дня розкриття пропозицій конкурсних торгів або кваліфікаційних пропозицій, якщо цим Законом для окремих процедур закупівлі не встановлено інший строк.

У відповідності до порядку, встановленого Законом України "Про здійснення державних закупівель", оголошення про проведення процедури закупівлі було розміщене 01.02.2016 на веб-порталі Уповноваженого органу за №023996 у ВДЗ №20.

За результатами проведення процедури закупівлі Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (надалі - філія "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", замовник, відповідач) було акцептовано пропозицію Приватного підприємства "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" (надалі - позивач, постачальник) та 22.06.2016 укладено Договір поставки №ЦЗВ-14-02416-01 (надалі - договір), на умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому "товар", найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору, сторони планують за цим договором поставити товар на суму 169 170 000,00 грн., крім того ПДВ 20% - 33 834 000,00 грн., на загальну суму 203 004 000,00 грн.

Згідно з пунктом 12.2 договору термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, надісланими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Пунктом 12.7 договору передбачено, що всі доповнення і зміни до Договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

30.12.2016 року сторони підписали додаткову угоду №2 до договору поставки №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 (надалі - додаткова угода №2), якою внесли зміни до п.12.2. договору поставки.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди №2, п. 12.2. договору поставки №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 викласти в наступній редакції: "Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання".

За доводами позивача, спір у справі виник у зв'язку з тим, що сторони під час прийняття рішення про внесення змін до договору поставки №ЦЗВ- 14-02016-01 від 27.05.2016 та підписання додаткової угоди №2 від 30.12.2016 керувалися положеннями Закону України "Про здійснення державних закупівель", який втратив чинність на підставі Закону України "Про публічні закупівлі". Таким чином, позивач вважає, що укладена між сторонами додаткова угода № 2 має бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Так, згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) закріплено принцип свободи договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст. 653, 654 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Так позивач стверджує, що рішення про внесення змін до договору поставки №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 є незаконним, а додаткова угода №2 від 30.12.2016 - недійсною, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку, обґрунтовуючи це наступним чином.

Відповідно до чинного Закону України "Про публічні закупівлі" організація та проведення процедур закупівель належить до сфери повноважень тендерного комітету або уповноваженої особи замовника.

Згідно з п. 7 Розділу ІХ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про публічні закупівлі", процедури закупівель товарів, робіт та послуг, розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку, що діяв до введення в дію цього Закону.

Позивач в підтвердження своїх вимог зазначає, що договір за результатами проведення процедури закупівлі був укладений ще 22.06.2016, тому відповідно на втрату чинності Закону України "Про здійснення державних закупівель", тобто станом на 01.08.2016, процедура закупівлі, змістом якої є сукупність правовідносин щодо визнання суб'єкта, уповноваженого на вчинення відповідних дій із забезпеченням потреб держави у товарах, повинна вважатися такою, що завершилась. Натомість, станом на вищезгадану дату, існували правовідносини зобов'язального характеру, які виникли на підставі укладеного договору поставки.

Тому позивач вважає, що усі подальші дії, які вчинялися після 01.08.2016 повинні вважатися такими, що здійснюються відповідно до чинного законодавства України, а саме Закону України "Про публічні закупівлі".

Так, 25.12.2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про публічні закупівлі" за № 922-УІІІ (далі - Закон України "Про публічні закупівлі"), який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

На підставі Закон України "Про публічні закупівлі", 01.08.2016 для всіх замовників Закону України "Про здійснення державних закупівель" втратив чинність.

Відповідно до п. 7 Розділу IX "Прикінцеві та перехідні положення Закон України "Про публічні закупівлі" процедури закупівель товарів, робіт та послуг розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку що діяв до введення в дію цього Закону.

З цього слідує, що на замовника у відповідності до п. 7 Розділу ІХ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" покладається і обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівлі що були розпочаті до введення в дію зазначеного Закону, дотримуватись порядку встановленого Закону України "Про здійснення державних закупівель".

За приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини шостої статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Згідно із статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З урахуванням вказаних положень законодавства сторонами 30.12.2016 правомірно було укладено Угоду до Договору, якою термін дії Договору було встановлено на строк до 31.03.2017.

Згідно із ст. 10 Закону України "Про здійснення державних закупівель" від 10.04.2014 встановлено перелік інформації про закупівлю, яка має оприлюднюватись на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, серед яких зокрема, інформація про виконання договору - протягом трьох днів з дня закінчення строку дії договору, виконання договору або його розірвання.

Тобто, опублікування відповідачем інформації про виконання договору поставки 04.04.2017 у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, що виникли за результатом проведення процедури, після якої у сторін вже не виникають нових прав та обов'язки за договором.

У відповідності до ст. 11 Закону "Про публічні закупівлі" передбачені повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

Згідно із Закону України "Про здійснення державних закупівель" на комітет з конкурсних торгів покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету.

Таким чином, як Законом України "Про публічні закупівлі", так і Законом України "Про здійснення державних закупівель", до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі.

У зв'язку із цим, вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди № 2 на підставі застосування не чинного на момент її укладення спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є взагалі такими, що не відповідають положенням нормативно-правових актів України, так як чинне законодавство України не передбачає обов'язкового погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

Отже, спеціальним законодавством України не передбачена необхідність у додатковому погодженні можливості внесення змін до договору поставки, оформленому протоколом від 29.12.2016 № 116/16 засідання комітету з конкурсних торгів Філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", а тому, є виключно правом замовника, яке останній має право реалізовувати на власний розсуд.

Аналізуючи зазначені положення, суд прийшов до висновку, що додаткова угода № 1 як невід'ємна частина договору поставки підлягала оформленню в тій самій формі, що і договір поставки, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014.

Сторони, при прийнятті рішення про погодження укладання Додаткової угоди № 1 до Договору поставки щодо продовження строку дії договору, правомірно керувалися положеннями ЦК України, ГК України з урахуванням особливостей, передбачених нормами ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014 (оскільки, процедура закупівлі була розпочата до введення в дію Закону про публічні закупівлі).

Приписи ст. 627 ЦК України встановлюють, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014 дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Судом досліджено та встановлено, що з метою забезпечення безперебійної та ритмічної роботи залізничної галузі в 2017 році, листом від 09.12.2016 № ЦЗВ-20/10741 Філія "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" звернулося до ПП "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" з офертою продовжити ряд договорів в обсягах, що не перевищували межі встановлені Законом України "Про здійснення державних закупівель" (20% від суми договору), серед яких, зокрема, договір поставки від 22.06.2016 № ЦЗВ-14-02416-01 (копія листа міститься в матеріалах справи).

Листом від 26.12.2015 № 1804 ПП "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" була надана згода на продовження договорів поставки, серед яких договір поставки від 22.06.2016 № ЦЗВ-14-02416-01 (копія листа ПП "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" міститься в матеріалах справи).

Відтак, твердження позивача про виникнення сумнівів у реальності існування нагальної потреби ПАТ "Укрзалізниця у дизельному паливі на початку 2017 року як підстави для продовження строку дії договору є безпідставним, та такими, що протирічать діям самого ПП "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленості сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, 30.12.2016 сторони домовилися укласти додаткову угоду № 2, якою було включено до договору поставки Специфікацію № 3 на суму 38980 500,00 грн., тобто в межах 20 % від суми, визначеної в договорі поставки, а саме в межах 40 600 800,00 грн. (20% від 203 004 000,00 грн.) та продовжити дію договору поставки до 31.03.2017.

З цього слідує, що позивач не мав жодних заперечень та застережень із приводу законності та правомірності дій замовника в особі Філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця" щодо продовження строку дії договору поставки.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що рішення про внесення змін до договору поставки оформлене у вигляді додаткової угоди №2 є законним та прийнятим з додержанням сторонами в момент вчинення встановленого законом порядку.

Таким чином, враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України "Про здійснення державних закупівель" (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (27.01.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, то подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель".

В свою чергу, ст. 41 Законом України "Про здійснення державних закупівель" передбачає, що договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічної правова позиція кореспондується в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

При підписанні оспорюваної додаткової угоди до договору сторони були вільними в її укладенні та визначені її умов. Умови оспорюваного правочину не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Враховуючи вищевикладене додаткова угода № 2 від 30.12.2016 до договору поставки не суперечить чинному законодавству, а відтак вимога про визнання її недійсною є безпідставною.

У силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного підприємства "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.07.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.