ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 905/1633/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Іванової Л.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агротіс"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017
у справі№ 905/1633/15 господарського суду Донецької області
за позовомУповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Малиновка"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агротіс"
прозвернення стягнення на предмет застави
в судовому засіданні взяли участь представники: - ПАТ "Дельта Банк" Олійник А.О., - ТОВ "Малиновка" повідомлений, але не з'явився, - ТОВ "Агрофірма "Агротіс" повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.12.2016 (суддя Курило Г.Є.), залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 (головуючий суддя Склярук О.І., судді: Дучал Н.М., Ушенко Л.В.), відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Агрофірма "Агротіс" про відстрочку сплати судового збору, а позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ТОВ "Агрофірма "Агротіс" до ТОВ "Малиновка" та ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору застави № 3.3ДС/07/303/2013-КЛТ від 17.06.2013 та додаткового договору № 1 від 24.012.2014 до договору застави повернуто без розгляду на підставі п. п. 4, 5 ст. 63 ГПК України.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "Агрофірма "Агротіс" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права, просить постанову скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду Донецької області. Скаржник, зокрема, вказує, що ним було подано апеляційну скаргу в повній відповідності з вимогами ГПК України, а самі постанова та ухвала порушують його право на судовий захист порушених інтересів товариства.

Усіх учасників судового процесу було належним чином повідомлено про час та місце розгляду даної справи, проте відповідач та третя особа не скористалися своїм правом бути присутніми у судовому засіданні.

24.07.2017 до Вищого господарського суду України надійшов відзив ПАТ "Дельта Банк" на касаційну скаргу третьої особи у даній справі, за змістом якого позивач просить суд залишити без змін оскаржувану постанову Донецького апеляційного господарського суду, а скаргу ТОВ "Агрофірма "Агротіс" - без задоволення.

Ознайомившись з матеріалами та встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, перевіривши повноту їх встановлення та правильність юридичної оцінки місцевим та апеляційним господарськими судами, дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, у серпні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадиров Владислав Володимирович (надалі - ПАТ "Дельта Банк" / позивач) звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малиновка" (надалі - ТОВ "Малиновка" / відповідач) про звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.08.2015 вказану позовну заяву прийнято до провадження, порушено провадження у справі № 905/1633/15, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агротіс" (надалі - ТОВ "Агрофірма "Агротіс" / третя особа).

В подальшому, ТОВ "Агрофірма Агротіс" як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подало позовну заяву до ТОВ "Малиновка" та ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору застави № 3.3ДС/07/303/2013-КЛТ від 17.06.2013 та додаткового договору № 1 від 24.12.2014 до договору застави.

Повертаючи без розгляду позовну заяву ТОВ "Агрофірма "Агротіс" як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заявлені вимоги за позовом вказаної третьої особи не є тотожними з вимогами первісного позову.

Так, відповідно до ст. 26 ГПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу до прийняття рішення господарським судом, подавши позов до однієї або двох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу господарський суд виносить ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, користуються усіма правами і несуть усі обов'язки позивача.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - це ймовірні суб'єкти спірних матеріальних правовідносин, які вступають у чужий процес з метою захисту своїх суб'єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів.

Під час розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа може вважати, що саме їй належить право на предмет спору. Під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об'єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Третя особа може бути допущена до участі у справі лише у тому випадку, коли її самостійна вимога спрямована на предмет спору між позивачем і відповідачем. Вимога, спрямована на будь-що, що знаходиться поза цим предметом, не може бути розглянута як вимога третьої особи, а має бути здійснена через подання самостійного позову.

Самостійність вимог третьої особи полягає в тому, що вона вважає, ніби в матеріальних правовідносинах із відповідачем перебуває саме вона і саме її право порушено відповідачем. Тож третя особа із самостійними вимогами заперечує вимогу позивача і переслідує мету вирішити спір не на користь позивача, а на свою користь. Тому третя особа із самостійними вимогами процесуально протиставляє себе не лише відповідачу, а й позивачу. На відміну від цього вимоги співпозивачів спрямовані на той самий предмет спору, але не суперечать одна одній і взаємно не виключають одна одну.

Згідно з п. 1.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у процесі вирішення господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа може вважати, що саме їй належить право на предмет спору. З метою захисту свого права така особа може звернутися до господарського суду, який розглядає справу, із заявою про вступ у справу, як третя особа із самостійною вимогою на предмет спору. Вступ цієї особи у справу є можливим на будь-якій стадії провадження зі справи в місцевому господарському суду, але до прийняття ним рішення. Вступ у справу третьої особи, яка має самостійні вимоги на предмет спору, можливий тільки на підставі її позовної заяви, що повинна відповідати вимогам статей 54 - 57 Господарського процесуального кодексу України, а не за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду (стаття 26 Господарського процесуального кодексу України). Питання про прийняття такої заяви, відмову в її прийнятті або про її повернення вирішується на загальних підставах згідно зі статтями 61 - 63 Господарського процесуального кодексу України.

Якщо така третя особа звертається з позовом, вимоги за яким не є тотожними вимогам за первісним позовом (наприклад, про визнання недійсним договору, тоді як первісний позов стосується стягнення заборгованості за тим же договором), позов третьої особи може бути повернуто на підставі пункту 5 частини першої статті 63 ГПК, оскільки третя особа може бути допущена до участі у справі лише тоді, коли її самостійна вимога стосується предмета спору між позивачем і відповідачем у справі.

Позов - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, звернена через суд або інший орган цивільної юрисдикції про захист порушеного, оспореного чи невизнаного права або інтересу, який здійснюється у певній, визначеній законом, процесуальній формі.

Предмет позову - це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача. Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що встановивши, що предмет позову ТОВ "Агрофірма "Агротіс" - визнання недійсним договору застави, і предмет первісного позову ПАТ "Дельта Банк" - звернення стягнення на предмет застави, не є тотожними, місцевий господарський суд, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 63 ГПК України, правомірно повернув без розгляду позовну заяву ТОВ "Агрофірма "Агротіс" з вказаної підстави, з чим підставно погодився і господарський суд апеляційної інстанції.

При цьому, судами вірно зауважено, що ТОВ "Агрофірма "Агротіс" не позбавлене права подати окремий позов у встановленому законодавством порядку.

Крім цього, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Місцевим господарським судом встановлено, що при поданні позовної заяви третьою особою із самостійними вимогами не надано доказів сплати судового збору, однак подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, в якому заявник вказував, що він знаходиться в тяжкому фінансовому стані, так як його місцезнаходженням є зона проведення антитерористичної операції.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ТОВ "Агрофірма "Агротіс" про відстрочення сплати судового збору за подання позову, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником не надано доказів того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом положень ст. 8 Закону України "Про судовий збір" питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом (п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII)").

Відповідно до приписів розділу 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 у розгляді питань, пов'язаних, зокрема, з відстроченням та розстроченням сплати судового збору (стаття 8 Закону) господарським судам слід враховувати таке. Єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання (що може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або в окремому документі), повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі

Отже, господарськими судами правильно зазначено про те, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, що передбачені ст. 8 Закону України "Про судовий збір", є врахування судом майнового стану сторін. При цьому відстрочення чи розстрочення сплати судового збору є правом суду, а не його обов'язком, а обґрунтування пов'язаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про неможливість або ускладнення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на зацікавлену особу.

Встановивши, що скаржником не надано доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому порядку і розмірі на момент звернення до суду, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції, про відмову у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору та повернення позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Що стосується посилань ТОВ "Агрофірма "Агротіс" в поданій касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції його права на судовий захист, то Вищий господарський суд України звертає увагу на те, що положеннями п. 1 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що твердження ТОВ "Агрофірма "Агротіс", викладені в касаційній скарзі, є суперечливими та невмотивованими, оскільки в цілому зводяться до того, що заявником було правильно та у відповідності з вимогами ГПК України оформлено апеляційну скаргу на ухвалу господарського суду Донецької області від 16.12.2016, при цьому, не наведено жодних обґрунтованих доводів щодо порушення чи неправильного застосування норм процесуального законодавства місцевим та апеляційним господарськими судами при прийнятті ухвали від 16.12.2016 про повернення позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами - ТОВ "агрофірма "Агротіс", та відповідно, постанови Донецького апеляційної господарського суду від 15.03.2017 про залишення ухвали місцевого суду без змін.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Таким чином, застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права відповідає встановленим ними обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни прийнятих у справі ухвали та постанови.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 у даній справі відстрочено ТОВ "Агрофірма "Агротіс" сплату судового збору за подання касаційної скарги на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі № 905/1633/15 до винесення постанови Вищим господарським судом України.

Скаржником станом на 26.07.2017 (дата винесення постанови Вищим господарським судом України) таку сплату не здійснено.

Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення (п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Отже, оскільки строк, на який судом касаційної інстанції було відстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що з ТОВ "Агрофірма "Агротіс" необхідно стягнути несплачений судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 та ухвалу господарського суду Донецької області від 16.12.2016 у справі № 905/1633/15.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агротіс" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 та ухвалу господарського суду Донецької області від 16.12.2016 у справі № 905/1633/15 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агротіс" (85672, Донецька обл., Мар'їнський район, с. Павлівка, вул. Центральна, 84, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання до Вищого господарського суду України касаційної скарги на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі № 905/1633/15 в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

Доручити господарському суду Донецької області видати наказ на виконання даної постанови.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Л.Б. Іванова