РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017Справа №910/8322/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островськиій О.С.

розглянувши справу № 910/8322/17

за позовом публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз»;

про визнання недійсною заяви про зарахування вимог

Представники сторін: не з'явились.

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «УКРНАФТА» (надалі-позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-Інноваційний Союз» (надалі-відповідач) про визнання недійсною заяви про зарахування вимог.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заява не відповідає вимогам законодавства, оскільки припинення зобов'язання, що виникло з судового рішення, на стадії його примусового виконання, чинним законодавством не передбачено, а тому підлягає визнанню недійсною на підставі ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2017р. порушено провадження у справі № 910/8322/17, розгляд справи призначений на 22.06.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2017р. розгляд справи було відкладено на 20.07.2017р., у зв'язку з неявкою представників сторін.

17.07.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з зайнятістю представника позивача в іншому судовому засіданні.

Судом відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, з огляду на його необґрунтованість, оскільки позивач необмежений колом осіб для направлення в судове засідання з метою захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, як вбачається з наданої позивачем до клопотання ухвали Господарського суду Сумської області у справі № 920/590/17, остання була винесена 27.06.2017р., тоді як Господарським судом міста Києва розгляд даної справи відкладено ухвалою від 22.06.2017р., тобто раніше.

Відтак, суд вважає, що позивач недобросовісно користується наданими йому процесуальними правами та не вбачає перешкод щодо розгляду справи по суті за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 25.05.2017р. не виконав, відзив на позов та витребувані докази не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 25.05.2017р. та ухвалу від 22.06.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у позовній заяві та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, а також і позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2017р. ПАТ «Укрнафта» (далі - позивач) отримало від ТОВ «Промислово-Інноваційний Союз» (далі - відповідач) заяву за вих. № 20/04/17 від 20.04.2017р. про зарахування.

В заяві про зарахування вказано, що ПАТ «Укрнафта» має зобов'язання перед ТОВ «Промислово-Інноваційний Союз», по сплаті грошових коштів на загальну суму 84 192,89 грн., що підтверджено постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016р. у справі № 910/8315/16 та постанови Вищого господарського суду України від 23.03.2017р по справі № 910/8315/16;

Натомість, у відповідача існує зобов'язання перед позивачем по сплаті 10 735,62 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 23.03.2017 р. у справі №910/8315/16.

Позивач, посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 203, 215, 602 ЦК України, звернувся з позовом про визнання заяви № 20/04/17 від 20.04.2017р. про зарахування недійсною, в зв'язку з тим, що заява суперечить нормам законодавства та що припинення зобов'язання, що виникло з судового рішення, на стадії його примусового виконання, чинним законодавством не передбачено.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Згідно з положеннями ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частиною ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч.1, 2, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ст. 204 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. ( ст. 207 ЦК України).

Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 ЦК України).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідачем було вчинено односторонній правочин - направлено позивачу заяву про зарахування № 20/04/17 від 20.04.2017р..

Як вже зазначалось судом, зарахування зустрічних вимог за своїм змістом є одностороннім правочином, правове регулювання якого, враховуючи вищевикладене, здійснюється нормами загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання.

Пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту та не залежить від підстав виникнення зобов'язань.

В спірній заяві про зарахування відповідач посилався на зобов'язання, які виникли у сторін один перед одним, у зв'язку з постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2017р. у справі № 910/8315/16.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2016р. у справі №910/8315/16 скасовано та прийнято нове рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укpнaфта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Залізничсервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" 3% річних у розмірі 100 000 грн. 00 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укpнaфта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" 3% річних у розмірі 84 192 грн. 89 коп. та індекс інфляції у розмірі 595 712 грн. 46 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укpнaфта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" 5 849 грн. 29 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 6 434 грн. 22 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Залізничсервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" 5 849 грн. 29 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 6 434 грн. 22 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині позовних вимог відмовити».

Постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2017р., постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у справі №910/8315/16 Господарського суду міста Києва скасовано в частині стягнення з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 595 712,46 грн. інфляційних втрат та в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Залізничсервіс" 3% річних у розмірі 100 000 грн. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 про відмову у позові у цій частині залишено в силі. В решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 залишити без змін.

Крім того, Вищим господарським судом України постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислово-Інноваційний Союз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 10 735,62 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги.

Господарським судом на виконання постанови Вищого господарського суду України від 23.03.2017р. у справі № 910/8315/16 видано відповідний судовий наказ та головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 19.04.2047р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53796325.

В спірній заяві відповідач зазначив про припинення зустрічних зобов'язань зарахуванням в розмірі 10 735,62 грн. (3% річних у розмірі 84 192,89 грн., стягнутих на користь відповідача на підставі постанови КАГС від 22.12.2016р. у справі № 910/8315/16, та 10 735,62 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги, стягнутих постановою ВГСУ на користь позивача).

Суд зазначає, що зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14.

При цьому з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність вимог.

Відповідно до статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов'язується з прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 Цивільного кодексу України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

Таким чином, надіслання відповідачем вказаної заяви є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Крім того, слід зазначити, що на однорідність вимог не впливають підстави виникнення зобов'язання, а має значення лише природа зобов'язання, в даному випадку зобов'язання обох сторін є грошовими, тобто однорідними.

Згідно з частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно преамбули Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VІІІ від 02.06.2016р.), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи викладене вище, судом встановлено, що відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 23.03.2017р. у справі №910/8315/16 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016р. у справі № 910/8315/16 сторони мають зустрічні зобов'язання, а саме позивач є кредитором відповідача на суму 10 735,62 грн. та одночасно боржником відповідача на суму 84 192,89 грн., вказані зобов'язання є однорідними (грошовими), строк виконання яких настав.

Обставин, передбачених статтею 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається, судом не встановлено.

Частиною 3 ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України передбачено припинення господарського зобов'язання, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав, або строк якої невизначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

З твердженнями позивача, щодо того, що застосування такого способу припинення зобов'язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням Закону України «Про виконавче провадження» суд не погоджується, оскільки положення Закону України «Про виконавче провадження» не містять заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.

Отже, позивачем не доведено належними доказами факту існування обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсним одностороннього правочину, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.07.2017р.

Суддя А.І. Привалов