ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2017 р. Справа № 922/2429/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

прокурора: Полякова С.О. посвідчення № 013758 від 06 грудня 2012 року.

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 04 від 04 січня 2017 року.

третьої особи: не зявився

відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. № 2042Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р. у справі № 922/2429/16

за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківська державна зооветеринарна академія
до ТОВ "БК "Мега-Строй"
про визнання недійсним договору оренди та повернення майна
ВСТАНОВИЛА:

22 липня 2016 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК "Мега-Строй" про визнання недійсним договору та повернення майна. В позові прокурор просить суд визнати недійсним договір оренди від 30.12.2011р. №5084-Н, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та відповідачем та додаткові угоди до нього: №1 від 16.09.2015р. та №2 від 16.09.2015р.; зобовязати звільнити нежитлове приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) загальною площею 836,7 кв. м, що розташовані за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5 та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. В обґрунтування позову прокурор вказує на те, що спірний договір спрямований на використання приміщення в діяльності, котра не повязана з навчально-виховним процесом. Це, на думку прокурора, є порушенням ч. 5 ст. 63 Закону України Про освіту, ч. 2 ст. 4, ч. 2 ст. 5 Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Постановою Вищого господарського суду України від 29 березня 2017 року у справі №922/2429/16 скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2016 року та рішення Господарського суду Харківської області від 13 вересня 2016 року, і передано справу №922/2429/16 на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р. у даній справі в позові відмовлено повністю.

Заступник прокурора Харківської області подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги прокурора.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства. Так, заявник зазначає, що регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, як орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не виконувало покладені на нього функції та не вживало заходів до відновлення інтересів держави шляхом повернення незаконно переданого в оренду майна.

Саме ця обставина, тобто бездіяльність з боку фонду та невиконання покладених на нього обов'язків стала підставою для застосування прокурором представницьких повноважень та звернення до суду із зазначеним позовом.

Так, як зазначає прокурор, ініціатором заявлення вказаного позову був виключно прокурор у зв'язку з встановленням у 2016 році факту незаконної передачі в оренду приміщення навчального закладу для цілей, не пов'язаних з освітньою діяльністю, що про вказані порушення прокурору стало відомо у 2016 році. Разом з тим, прокурор стверджує, що саме з 2015 року слід відраховувати початок перебігу цього строку, оскільки додатковою угодою від 16.09.2015 №2 продовжено договір оренди від 30.12.2011 №5084-Н строком на 2 роки 11 місяців.

Таким чином, прокурор вважає, що звернувся до суду із позовом з дотриманням процесуального строку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.07.2017 р.

18.07.2017 р. за вх. № 7551 представником Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області було надано пояснення в обґрунтування своєї позиції у справі.

Відповідач 21.07.2017 надав за вх. № 7666 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги прокурора заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 24.07.2017 р. представники відповідача та третьої особи не зявились, причину неявки не повідомили, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи належне повідомлення зазначених учасників процесу про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу прокурора за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та ТОВ "БК "МЕГА-СТРОЙ" (орендар) був укладений договір оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року (надалі - договір оренди), відповідно до предмету якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5, що перебуває на балансі Харківської державної зооветеринарної академії (балансоутримувач).

За умовами п. 1.2 договору оренди державне майно передано в оренду з метою розміщення складських приміщень.

Відповідно до п.3.1 договору орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - жовтень 2011 р. - 5802,06 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2011 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за листопад-грудень 2011 р.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п. 3.3 договору).

Згідно з пунктом 6.2. договору оренди, категорично заборонена приватизація орендованого майна.

У відповідності до пункту 10.1. договору оренди, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 30 грудня 2011 р. до 30 листопада 2014 р.

Факт передачі майна підтверджується актом приймання-передавання орендованого майна від 30 грудня 2011 року (т. 1, арк. с. 14), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5.

Додатковою угодою №1 від 16 вересня 2015 року сторони виклали в новій редакції абзац 1 пункту 3.1. договору в новій редакції, а саме: орендна плата визначається на підставі методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (зі змінами) і становить без ПДВ за перший місяць перерахунку - листопад 2014 р. (з урахуванням індексу інфляції за листопад 2014 р.) - 6 836,22 грн.

Додатковою угодою №2 від 16 вересня 2015 року сторонами продовжено строк дії договору, а саме до 30.10.2017 року.

Обґрунтовуючи позов прокурор зазначив, що вказаний договір оренди було укладено з порушенням приписів чинного законодавства, якими заборонено передачу в оренду приміщень навчальних закладів для використання з метою, що не пов'язана із здійсненням навчально-виховного процесу.

Такі обставини, на думку прокурора та позивача, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави і є підставою для захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Як зазначено п. б ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, що діяла на момент укладення Договору) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, об'єкти освіти засновані на державній власності не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто з метою іншою ніж здійснення навчального чи наукового процесу, суперечить закону.

В ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" закріплено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності.

З наведеного вбачається, що до об'єктів освіти належать не лише навчальні заклади, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

За таких обставин, невикористання певного приміщення навчальним закладом безпосередньо у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності не свідчити про неприналежність цього приміщення до об'єкту освіти.

Відповідно до статті 3 ГК України господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з приписами статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно спірного договору оренди майно передано з метою розміщення складських приміщень.

В матеріалах справи відсутні докази пов'язаності мети використання спірного приміщення з освітньою діяльністю.

Отже, оспорюваним договором фактично змінено цільове призначення частини приміщення навчального закладу та визначено його використання під розміщення складських приміщень, тобто для проведення господарського (підприємницької) діяльності орендарем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави недійсності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України ,якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір та додаткові угоди до нього, які є невід'ємними частинами договору оренди №5084-Н від 30 грудня 2011 року, суперечать вимогам частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", оскільки орендоване приміщення було передано для розміщення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Прокурор, заперечуючи проти даної заяви відповідача вказує, що про порушення законодавства йому відомо у травні 2016 році, посилаючись при цьому на постанову Вищого господарського суду від 23.02.2017 р. у справі № 922/2687/15.

Розглянувши вищевказані заяву відповідача та заперечення прокурора, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Місцевий господарський суд, дослідивши заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, дійшов висновку, що строки давності у даному спорі пропущені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Таким чином, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таким чином, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу (позивача), який уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Тому в даному випадку необхідно з'ясувати з якого моменту позивач дізнався про порушення прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди № 5084-Н був укладений 30.12.2011 року, який прокурор просить визнати недійсним.

Обізнаність позивача щодо надання орендарю в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пункту технічного обслуговування (інв. №0006012, Літ. А-2) площею 836,7 кв. м та приміщення гаражу (Літ. В) площею 414,0 кв. м. (Майно), загальною площею 1 250,7 кв. м., за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Мала Данилівка, п/в Інститутське, вул. Академічна, 5, що перебуває на балансі Харківської державної зооветеринарної академії (балансоутримувач) на стадії апеляційного перегляду не заперечувалась прокурором.

Посилання прокурора на те, що про оскаржуваний договір оренди № 5084-Н від 30.12.2011 року та додаткові угоди до нього, йому стало відомо лише в 2016 році, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд України на засіданнях Судової палати у цивільних справах за № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс15 від 01.07.15, № 6-2469цс16 від 16.11.2016, висловив наступну правову позицію.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 р. за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; п. 570 рішення від 20.09.11 р. за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто, суд повинен враховувати, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо розпорядження спірними майном, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

У постановах Верховного Суду України та правій позиції, які висловлені у справах № 6-267цс16 від 10.06.2016, № 6-178цс 15 від 01.07.15, № 6-2469цс16 від 16.11.16 зазначається, що у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Зокрема, ВСУ зазначив: статтею 36 1 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що прокурором не наведено поважних причин пропущення строків позовної давності та не обґрунтовано підстави, що заважали вчасно звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. у справі №6-68цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах, та, яка у відповідності до положень ст. 111-28 ГПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Таким чином, зважаючи на те, що прокурор звернувся до господарського суду після спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено до прийняття рішення господарським судом, прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено поважні причини пропуску позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом позовної давності.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що інше тлумачення закону щодо спірних правовідносин суперечить як меті забезпечення стабільності цивільного обороту, так і правопорядку в державі в цілому. Зокрема, таке тлумачення повністю елімінує інститут позовної давності як засобу захисту стабільності обороту, оскільки, якщо пристати на тлумачення прокурора та місцевого господарського суду, прокурор має право на задоволення своїх вимог в будь-який проміжок часу, який визначається як строк позовної давності з того дня, коли прокурор побажав провести перевірку спірних правовідносин, тому посилання прокурора на постанову Вищого господарського суду України від 23.02.2017 р. у справі № 922/2687/15 є недоречними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що прокурор звернувся з позовом у даній справі з пропуском строку позовної давності, який сплинув через три роки з дати укладення оспорюваного договору оренди, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в звязку зі спливом позовної давності.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження прокурора, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р. у справі № 922/2429/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.06.2017 р. у справі № 922/2429/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.