РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017Справа №910/6093/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд»

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»

2) Київська міська рада

про визнання недійсним наказу

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Дегтярьов Ю.В. - представник за довіреністю 2-д від 30.01.17

від відповідача Кубік Я.С. - представник за довіреністю № 41 від 22.05.17

від третьої особи-1 Клименко О.А. - представник за довіреністю б/н від 26.12.16

Кучерявий Д.В. - представник за довіреністю б/н від 26.07.17

від третьої особи-2 Тхорик С.М. - представник за довіреністю № 225-КМГ-2321

від 30.06.17

В судовому засіданні 26.07.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про визнання недійсним наказу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до наказу Управління комунального майна Київської міської державної адміністрації № 29 від 04.05.1995р. Публічному акціонерному товариству «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд» (надалі - позивач) передано у власність адмінбудинок, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 4/6. Проте, як стало відомо позивачу, Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі - відповідача) включив у перелік, що додається до Наказу № 411 спірну будівлю, як внесок до статутного фонду Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд». За твердженням позивача, відповідач порушив право власності позивача, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визнання недійсним пункт 3 Переліку нерухомого майна, що передається у власність Публічному акціонерному товариству «Холдингова компанія "Київміськбуд», що є додатком до Наказу № 411 від 12.07.1999р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.04.2017 порушено провадження у справі № 910/6093/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 17.05.2017.

У судовому засіданні, яке призначене на 17.05.17, за клопотанням відповідача оголошено перерву до 31.05.17.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 31.05.17 змінено назву третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд", залучено до участі у справі Київську міську раду третьою особою-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 21.06.17.

Ухвалою суду від 21.06.2017 відкладено розгляд справи на 26.07.2017 у зв'язку з витребуванням доказів у позивача.

24 липня 2017 року позивач на виконання вимог ухвали суду надав додаткові докази по справі.

У судове засідання, призначене на 26.07.2017, з'явилися учасники судового процесу.

Представник позивача, вимоги підтримав з підстав наведених у позові.

Представник відповідача заперечував та просив суд застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи-1 надав заперечення на позов відповідно до якого зазначив, що позивачем в супереч ст.ст. 33,34 ГПК України не надано жодних доказів на підтвердження обставин викладених у позові. Крім цього, просив суд застосувати строки позовної давності.

Представник третьої особи-2 надав пояснення, відповідно до яких просив застосувати строки позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

За доводами позивача, наказом Фонду комунального майна Київської міської державної адміністрації від 10.11.1993р. № 70 було закріплено за державним комунальним інститутом «Київоргбуд» на праві повного господарського відання основні засоби згідно з додатком, в тому числі будівлі.

Також позивач зазначає, що відповідно до наказу Управління комунального майна Київської міської державної адміністрації №29 від 04.05.1995р. "Про створення відкритого акціонерного товариства «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд» та затвердження його Статуту" Управлінням комунального майна Київської міської державної адміністрації передано позивачу до статутного фонду 6 (шість) об'єктів нерухомого майна, серед яких будівля Інженерного корпусу за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 4/6. Передача відповідного об'єкта нерухомого майна до статутного фонду позивача саме згідно із зазначеним вище наказом Управління комунального майна Київської міської державної адміністрації №29 від 04.05.1995р. підтверджується зокрема листом Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації від 21.05.2004р. №042/12/27-2964, яким позивачу був наданий Перелік майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд».

За твердженнями позивача будівля за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 4/6 є саме «інженерним корпусом» підтверджується рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №617 від 25.06.1975р. «Про введення в експлуатацію пускового комплексу інженерного корпусу тресту "Київоргбуд" по вул. Суворова, 4-6.

Однак, як зазначає, позивач, у будівлі за адресою: м. Київ, вул. Суворова (Михайла Омеляновича-Павленка), 4/6, крім позивача, історично ще з 90-х років розташовуються також і підрозділи Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (Третя особа). У зв'язку з неодноразовими конфліктами між позивачем і та третьою особою щодо використання нежилих приміщень та комунікацій, що знаходяться в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Суворова (Михайла Омеляновича-Павленка), 4/6, позивачем було встановлено, що 12.07.1999р. відповідачем видано спірний Наказ № 411, відповідно до якого у власність Акціонерного товариства "Холдингової компанії «Київміськбуд» згідно додатку до Наказу № 411 було передано адмінбудинок за адресою: Київ, вул. Суворова, 4/6. Про зміст зазначеного додатку до Наказу № 411 позивач дізнався з копії Наказу № 411, яку отримав 16.11.2016р. в Державному архіві м. Києва у відповідь на звернення від 26.10.2016р. № 26-10/2016.

На думку позивача, Наказом № 411 та Додатком до нього відповідач безпідставно передав у власність третьої особи об'єкт нерухомого майна - будівлю по вулиці Суворова, 4/6 у місті Києві, яка на той час вже була передана до статутного Фонду позивача і вже належала на праві власності останнього.

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду вимогою про визнання недійсним пункту 3 Переліку нерухомого майна, що передається у власність АТ, що є додатком до Наказу регіонального відділення ФДМУ по м. Києву № 411 від 12.07.1999 року, стосовно адмінбудинку за адресою: вулю Суворова, 4/6 з моменту прийняття вказаного наказу.

Дослідивши всі надані письмові докази до матеріалів справи, проаналізувавши норми законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним пункту 3 Переліку нерухомого майна, що передається у власність Публічному акціонерному товариству "Холдингова компанія "Київміськбуд", що є додатком до Наказу № 411 від 12.07.1999р., з огляду на таке.

Наказом Управління комунального майна Київської міської державної адміністрації № 29 від 04.05.1995р. «Про створення відкритого акціонерного товариства "Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд» та затвердження його Статуту", було наказано створити відкрите акціонерне товариство «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд», затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного комунального інституту «Київоргбуд» та затверджено його Статут.

Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного комунального інституту «Київоргбуд», що є Додатком №1 до вказаного наказу не містить жодної інформації про передачу у статутний фонд товариства нерухомого майна по вул. Суворова, 4/6 м.Київ.

12.07.1999 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву було видано Наказ № 413 "Про завершення приватизації акціонерного товариства" в якому вказано: "Вважати процес приватизації відкритого акціонерного товариства "Проектно-технологічний інститут "Київоргбуд" завершеним".

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121 (діючої на той час) серед правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна є Накази органів Фонду державного майна з додатком - переліком об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів акціонерним товариствам.

Пунктом 1.6 вказаної Інструкції передбачено, що державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності.

Реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів і на оригіналі право встановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною такого документа. (п.2.1).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що 12.07.1999 року Регіональним відділенням ФДМУ по місту Києву процес приватизації відкритого акціонерного товариства "Проектно-технологічний інститут "Київоргбуд" було завершено, проте Переліку нерухомого майна, що передається у власність позивачу та який є правовстановлювальним документом не було видано, а сам по собі Наказ Регіонального відділення ФДМУ по місту Києву від 12.07.1999 року №413 "Про завершення приватизації акціонерного товариства" не є правовстановлювальним документом.

З матеріалів справи також вбачається, що на запит від 01.03.2004 року позивача, Головним управлінням комунальної власності м. Києва згідно супровідного листа від 21.05.2004 року №042/12/27-2964 було надано Перелік майна, переданого до статутного фонду ВАТ "Проектно-технологічний інститут "Київоргбуд".

Однак, враховуючи, що у 1999 році було завершено приватизацію та видано Наказ Регіонального відділення ФДМУ по місту Києву від 12.07.1999 року №413 "Про завершення приватизації акціонерного товариства", тому не міг бути наданий фактично через 5 років Головним управлінням комунальної власності м.Києва Перелік майна, переданого до статутного фонду ВАТ "Проектно-технологічний інститут "Київоргбуд".

Крім того, відповідно до пункту 6 Положення про Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 10.07.2003 року №584/744 діючого на той час, передбачено, що Головне управління: здійснює повноваження власника щодо майна, яке приватизується та відчужується згідно з прийнятими Київською міською радою рішеннями.

Пункт 7 вказаного Положення передбачав, що Головне управління вносить пропозиції щодо відчуження об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва іншим власникам; бере участь у погодженні питань про створення, реорганізацію та ліквідацію підприємств (об'єднань), організацій, установ, заснованих на комунальній власності територіальної громади міста Києва, погоджує проекти їх статутів (положень) та призначення керівників; закріплює майно за підприємствами, установами та організаціями комунальної власності територіальної громади м. Києва на праві повного господарського відання (оперативного управління).

Отже, вказаними нормами права встановлено право Головного управління комунальної власності м. Києва щодо створення, реорганізацію та ліквідацію підприємств (об'єднань), організацій, установ, заснованих виключно на комунальній власності територіальної громади міста Києва.

З наданих до матеріалів справи документів позивач є акціонерним товариством і не відноситься до комунальної власності, а отже у Головного управління комунальної власності м.Києва, враховуючи завершення приватизації у 1999 році ВАТ "ПТІ "Київоргбуд", відсутні були будь-які повноваження щодо видачі Переліку майна, переданого до статутного фонду ВАТ "ПТІ "Київоргбуд".

Крім того, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 в редакції 2004 року, передбачено державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ (п.1.4).

Обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном (п.1.5).

Після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав, видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід'ємною частиною правовстановлювального документа та містить: реєстраційний номер нерухомого майна; адресу (місцезнаходження) нерухомого майна; призначення (назву) нерухомого майна; підстави виникнення чи припинення права власності; особливі позначки реєстратора (дані, у разі їх наявності, про самовільно збудовані, прибудовані чи реконструйовані об'єкти, про накладення арешту, про перебування майна у податковій заставі тощо); відомості про власника (власників); дату видачі витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно; прізвище, ім'я, по батькові реєстратора; підпис реєстратора; підпис начальника БТІ або уповноваженої ним особи. Зазначений витяг скріплюється печаткою БТІ. Разом із витягом власнику (власникам) або уповноваженій особі повертаються правовстановлювальні документи. (п.3.8).

Виходячи з норм законодавства, що діяли на той час Перелік об'єктів нерухомого майна про передачу у власність цих об'єктів акціонерним товариствам, який є правовстановлювальним документом, підлягав обов'язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації з обов'язковою відміткою про таку реєстрацію.

Однак, позивачем не було підтверджено та надано до матеріалів справи, будь-який документ яким би підтверджено реєстрацію права власності в органах БТІ Переліку майна, переданого до статутного фонду ВАТ "ПТІ "Київоргбуд", а отже позивачем не було доведено, що оскаржуваний об'єкт нерухомого майна є власністю ВАТ "ПТІ "Київоргбуд".

Також судом встановлено, що наданий до матеріалів справи сам Наказ Управління комунального майна Київської міської державної адміністрації № 29 від 04.05.1995р. "Про створення відкритого акціонерного товариства «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд», яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не підтверджує факту та не містить будь-якої інформації про передачу йому у власність саме нерухомого майна за адресою: вул. Суворова, 4/6 у м. Києві.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Крім того, суд з метою повного та всебічного встановлення обставин справи вважає за необхідне дослідити твердження відповідача та третіх осіб про пропущення позивачем строку позовної давності та відсутність поважних причин його пропуску.

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Тобто, обчислення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду має здійснюватися саме з моменту виникнення спірних правовідносин, а саме з моменту прийняття відповідачем наказу № 411 від 12.07.1999 р. отже перебіг строку розпочався з даної дати та три роки закінчуються 12.07.2002 р.

До Господарського суду міста Києва позивач звернувся з даним позовом 12.04.2017 про що свідчить штемпель вхідної кореспонденції суду, тобто з пропуском трьохрічного строку.

При цьому, посилання позивача про поважність причини пропуску строку звернення, що зазначені у позовній заяві не знаходять свого підтвердження.

Зокрема, у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 року за №6-2469цс 16 висловлено правову позицію та зазначено, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Представником відповідача у поданій до суду заяві заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 Цивільного кодексу України). Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача щодо спірного майна, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Проектно-технологічний інститут «Київоргбуд» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.07.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.