КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" липня 2017 р. Справа№ 910/21381/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Пономаренка Є.Ю.
Буравльова С.І.
при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:
від позивача: Кривошей Г.В. (дов. від 05.01.2017 р.);
від відповідача 1: Бабін Д.А. (дов. № 220/155/д від 15.02.2017 р.);
від відповідача 2: не з`явився;
розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К
на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року .
у справі № 910/21381/16 (суддя: Борисенко І.І.)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К
до Міністерства оборони України
Державного господарського об`єднання Концерн Техвоєнсервіс
про стягнення коштів 778 780,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України про стягнення 438 800,00 грн. сплачених коштів за придбане майно на підставі рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 р., 307 160,00 грн. інфляційних втрат та 32 820,00 грн. 3 % річних.
Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.11.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне господарське об`єднання Концерн Техвоєнсервіс.
Рішенням господарського суду міста Києва від 21.03.2017 р. у справі № 910/21381/16 в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К відмовлено повністю.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до довідки Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 14.11.2016 року № 248/1/2/1384 (копія міститься в матеріалах справи) кошти за реалізоване на відкритих торгах майно в сумі 551 300,00 грн. на рахунок Міністерства оборони України від Концерну "Техвоєнсервіс не надходили, тоді як позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження отримання саме відповідачем коштів в сумі 551 100,00 грн., сплачених фізичною особою ОСОБА_1 на підставі рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 року, за зазначене вище майно, які позивач просить стягнути з відповідача.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 р. у справі № 910/21381/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що з огляду на виниклі між позивачем та відповідачем правовідносини, зазначений в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції висновок про те, що відповідач не є боржником перед позивачем у спірних правовідносинах відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом належним чином не досліджено та не враховано особливостей регулювання спірних правовідносин з урахуванням передбачених главою 69 ЦК України вимог, зокрема щодо зобов`язань комітента за договором комісії.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/21381/16.
17.05.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача 1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
06.06.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли письмові пояснення.
19.06.2017 р. та 03.07.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача 1 надійшли доповнення до заперечень.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 р. залучено до участі у справі № 910/21381/16 іншого відповідача - Державне господарське об`єднання Концерн Техвоєнсервіс, змінивши його процесуальний статус з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на відповідача 2
14.07.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача 1 надійшли доповнення до відзиву.
При розгляді справи № 910/21381/16 судові засідання неодноразово відкладались та оголошувались перерви.
В судове засідання 24.07.2017р. представник відповідача 2 не з`явився, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомленні належним чином, однак 24.07.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від відповідача 2 надійшло клопотання, в якому останній просить відкласти розгляд справи.
Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що юрист концерну «Техвоєнсервіс» на час проведення судового засідання знаходиться на лікарняному, у зв`язку з чим представник відповідача 2 не має змоги бути присутнім в даному судовому засіданні.
04.07.2017 року колегія суддів, заслухавши думку присутніх представників позивача та відповідача 1 стосовно клопотання відповідача 2 про відкладання розгляду справи, у судовому засіданні ухвалила клопотання залишити без задоволення з наступних мотивів.
У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п`ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.
Таким чином, наведені відповідачем 2 обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Юридична особа, як учасник судового процесу, не позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів підприємства у суді.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов`язком сторони, враховуючи обмеження розгляду справи у строк, передбачений ст. 69 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 24.07.2017р. за відсутності представника відповідача 2.
В судовому засіданні 24.07.2017 р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
В судовому засіданні 24.07.2017 р. представник відповідача 1 заперечив проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 грудня 2013 року між Міністерством оборони України (комітент) та Державним господарським об`єднанням Концерн "Техвоєнсервіс" (комісіонер) було укладено договір комісії про відчуження та реалізацію рухомого військового майна (виробів військового призначення та/або виробів подвійного використання) на внутрішньому ринку № 290/2/123-13 вр (том 1, а.с. 29), відповідно до п. 1.1. якого, комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов`язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому договору та виконати від свого імені, в інтересах комітента та за рахунок останнього, договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України (далі майно) на умовах EXW - військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) м. Бровари, відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної Торгової Палати Інкотермс у редакції 2000 року на внутрішньому ринку згідно зі специфікацією (додаток 1 до цього договору).
Відповідно до п. 1.3. договору, комісіонер здійснює реалізацію майна покупцю, який визначається на конкурентних засадах відповідно до вимог Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 р. № 1919 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 15.08.2011 р. № 1022-р. За результатами визначення покупця комісіонер подає комітенту завірену копію протоколу проведення торгів (конкурсів). Уповноважені Кабінетом Міністрів України на реалізацію військового майна підприємства (організації) не можуть виступати учасниками торгів (конкурсів) та визначатися покупцями цього майна. Реалізація майна проводиться серед покупців, які можуть набути права власності на майно, що відповідно до цивільного законодавства вилучені чи обмежені в цивільному обороті.
В пункті 3.2. договору визначено, що майно, що передається за даним договором, зберігає статус державного майна та належить до сфери управління комітента до здійснення комісіонером реалізації покупцю за визначеними у п. 1.1. умовами і підписання з покупцем відповідного акта (актів) прийому-передачі майна. Момент переходу права власності на майно до покупця має бути визначено у договорі між комісіонером та покупцем і не може бути визначено раніше зарахування на рахунок комісіонера всього платежу покупця за майно.
Пунктом 5.5. договору визначено, що кошти, отримані комісіонером від реалізації покупцю майна, за виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю майна за даним договором (у розмірах, узгоджених з комітентом), протягом п`яти робочих днів з дати підписання актів прийому-передачі майна від комісіонера до покупця, але не пізніше 7 робочих днів з дати підписання актів прийому-передачі майна від комітента до комісіонера перераховуються у гривнях на рахунок комітента, зазначений у розділі 15 цього договору.
За умовами п. 5.6. договору, протягом десяти робочих днів після закінчення реалізації покупцю майна, яке є предметом даного договору та надходження в повному обсязі коштів від покупця, комісіонер направляє до Департаменту відчуження військового майна звіт комісіонера. Всі відомості, внесені до звіту комісіонера мають підтверджуватися відповідними документами, у тому числі платіжними. У разі наявності заперечень до звіту комісіонера комітент, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту.
У відповідності до умов п. 6.3. договору, прийом-передача майна від комітента до комісіонера здійснюється на підставі наряду (для пунктів 1-4 специфікації наряду на передачу демілітаризованого майна) (форма 200, що наведена у наказі Міністра оборони України від 24 грудня 2010 року № 690) та наявності у повноважного представника комісіонера довіреності, виданої в установленому порядку. Наряд (форма 200) видається комітентом комісіонеру після отримання повідомлення комісіонера про перерахування покупцем на рахунок комісіонера коштів за майно.
Пунктом 11.1 вищевказаного договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє до 31.03.2014 р., а в частині проведення розрахунків та надання звітних документів до повного їх виконання.
10 лютого 2014 р. відповідно до протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 фізичну особу ОСОБА_1 визначено переможцем торгів, як такого, який запропонував найбільшу вартість за 7 (сім) одиниць майна та погодився з фіксованими умовами відкритих торгів. а саме щодо викупу слідуючого майна: шляхопрокладач БАТ-2 № 85120208, шляхопрокладач БАТ-2 № 88117109, інженерна машина розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) № 010ПМ2М407, інженерна машина розгородження ИМР (IMP) № 305ПМ0378, екскаватор ЕОВ-4421 № 900603, плаваючий транспортер ПТС-2 № 85110980, плаваючий транспортер ПТС-2 № 88030228, загальна вартість майна 551 100,00 грн. (том 1, а.с. 61)
В п. 1.2. протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 встановлено, що термін та умови оплати 100% попередня оплата протягом п`яти банківських днів з дати виставлення рахунку-фактури на оплату майна.
Концерном "Техвоєнсервіс" було виставлено фізичній особі ОСОБА_1 рахунок-фактуру № 186 від 12.02.2014 року на суму 551 100,00 грн. на оплату вищезазначеного майна, придбаного на відкритих торгах. (том 1, а.с. 40)
Як вбачається з матеріалів справи, рахунок-фактура № 186 від 12.02.2014 року на суму 551 100,00 грн. в повному обсязі була оплачена фізичною особою ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами у справі та підтверджується банківськими виписками та квитанціями за оплату з призначенням платежу: «оплата за товари зг. р/ф № 186 від 12.02.2014 р., в т.ч. ПДВ». (том 2, а.с. 80-81)
Як зазначено позивачем в позовній заяві, у відповідності до протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 фізичній особі ОСОБА_1 було передано лише інженерну машину розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) №010ПМ2М407 вартістю 112 200,00 грн., інше майно придбане на відкритих торгах вартістю 438 800,00 грн. фізичній особі ОСОБА_1 передане на було.
З матеріалів справи вбачається, що до Департаменту відчуження військового майна Міністерства оборони України надійшли довідки від Концерну "Техвоєнсервіс", в яких зазначалося про отримання коштів у сумі 551 100,00 грн. за майно (шляхопрокладач БАТ-2 № 85120208, шляхопрокладач БАТ-2 № 88117109, інженерна машина розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) № 010ПМ2М407, інженерна машина розгородження ИМР (IMP) № 305ПМ0378, екскаватор ЕОВ-4421 № 900603, плаваючий транспортер ПТС-2 № 85110980, плаваючий транспортер ПТС-2 № 88030228) відповідно договору комісії № 290/2/123-13 ВР від 20.12.2013 р., із зазначенням сум отриманих коштів та сум коштів, які належить перерахувати Міністерству оборони України, а також проханням видати наряди на отримання зазначеного майна з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) м. Бровари. (том 2, а.с. 37-41)
Центром обліку були виписані наряди від 13.03.2014 р. №№ 181/3/62 ІМ, 181/3/63 ІМ на передачу інженерної машини розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) та інженерної машини розгородження ИМР (ІМР). (том 1, а.с. 109-110)
Департаментом відчуження військового майна Міністерства оборони України було направлено лист за вих. № 290/2/1318 від 07.04.2014 р. до Центру обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України щодо видачі відповідних нарядів. (а.с. 103)
10.04.2014 року до Департаменту відчуження військового майна Міністерства оборони України від Центру обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України надійшов лист вих. № 181/2/1409 від 09.04.2014 р., у якому зазначалося, що запити Департаменту відчуження про видачу нарядів відпрацьовано та повідомляється, що наряди на передачу 2-х одиниць шляхопрокладачів та 2-х одиниць плаваючих транспортерів не оформлялися у зв`язку з внутрішньо-політичною ситуацією, що склалася у країні, та першочерговою необхідністю забезпечення Збройних Сил України. (том 1, а.с. 104)
30.10.2014 року від Центру обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України на адресу Департаменту відчуження військового майна Міністерства оборони України надійшов лист від 30.10.2014 р. за № 181/3/3263, в якому повідомлялось про те, що наряди на шляхопрокладачі БАТ-2 та плаваючі транспортери ПТС-2 не видавались. (том 1, а.с. 105)
10.11.2014 року від Департаменту відчуження військового майна Міністерства оборони України на адресу Концерну "Техвоєнсервіс" надійшов лист за вих. № 290/2/3953 від 10.11.2014 р., в якому останнього було повідомлено, що наряди на інженерну техніку не видавалися, у зв`язку із військово-політичною ситуацією та першочерговою необхідністю забезпечення Збройних Сил України. (том 1, а.с. 106)
Позивач вказує, що фізичною особою ОСОБА_1 на адресу Концерну "Техвоєнсервіс" було направлено лист від 19.12.2014 року щодо повернення сплачених згідно рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 року коштів, у відповідь на який Концерн "Техвоєнсервіс" листом № 225/и/47-8 від 22.01.2015 року повідомив фізичну особу ОСОБА_1 , що Міністерство оборони України, як уповноважений орган управління майном, наряди на оплачене майно не видавало, у зв`язку із військово-політичною ситуацією, з вирішення вказаного питання запропоновано звернутися до суду за захистом порушених прав. (том 1, а.с. 44)
Також, в матеріалах справи міститься лист Центру обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України від 06.02.2015 року № 181/3/308, в якому останній повідомляє Департамент відчуження військового майна Міністерства оборони України, що Центром обліку були виписані наряди від 13.03.2014 р. № 181/3/62ІМ, від 13.03.2014 р. № 181/3/63ІМ на передачу екскаватора ЕОВ-4421 та інженерної машини розгородження IMP, які були передані представнику ДГОК Концерн Техвоєнсервіс, про що свідчать підписи у Книзі обліку нарядів на видачу, переміщення, розбирання надлишкового військового майна спеціального призначення. Вказані наряди були особисто повернуті до Центру обліку командиром відокремленого відділу зберігання військової частини НОМЕР_1 без супровідного листа через місяць після закінчення їх терміну дії, які в подальшому анульовано, в зв`язку з відсутністю листа ДГОК Концерну Техвоєнсервіс на продовження терміну їх дії. (том 1, а.с. 111)
Як вбачається з листа департаменту фінансів Міністерства оборони від 14.11.2016 року № 248/1/2 кошти за реалізоване на відкритих торгах майно в сумі 551 300,00 грн. на рахунок Міністерства оборони України від Концерну "Техвоєнсервіс не надходили. (том 1, а.с. 115)
02 листопада 2016 між ОСОБА_1 (в редакції додаткової угоди № 2 від 03.11.2016 р.) в особі ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 11.10.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красновською Т.В. (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Проф-Експерт К» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого, первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає на себе належне первісному кредитору право вимоги грошових коштів в сумі 551 100 гривень 00 коп. перерахованих первісним кредитором згідно рахунок-фактура №186 від 12.02.2014 p., виданого Державним господарським об`єднанням Концерн "Техвоєнсервіс", який відповідно до умов договору комісії №290/2/123-13 ВР, діяв за дорученням та в інтересах Міністерства оборони України, на підставі протоколу №22 засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 р. (том 1, а.с. 50)
Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору новий кредитор одержує право вимоги від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням. Право вимоги за основним зобов`язанням відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.
05.11.2016 року ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на адресу Міністерства оборони України та Державного господарського об`єднання Концерн "Техвоєнсервіс" було направлено повідомлення про відступлення права вимоги, що підтверджується фіскальними чеками № № 6338, 6339 від 05.11.2016 року та описами вкладення у цінні листи від 05.11.2016 року (том 1, а.с. 148-152)
Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача-1 438 800,00 грн. сплачених коштів за придбане майно на підставі рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 р., 307 160,00 грн. інфляційних втрат та 32 820,00 грн. 3 % річних.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що на підставі договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016 року до нього перейшли всі права та обов`язки ОСОБА_1 , які виникли в результаті участі у відкритих торгах з продажу військового майна, оформлених протоколом засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22, які існували у останнього станом на 02.11.2016 року.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідно до довідки Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 14.11.2016 року № 248/1/2/1384 (копія міститься в матеріалах справи) кошти за реалізоване на відкрити торгах майно в сумі 551 300,00 грн. на рахунок Міністерства оборони України від Концерну "Техвоєнсервіс не надходили, тоді як позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження отримання саме відповідачем коштів в сумі 551 100,00 грн., сплачених фізичною особою ОСОБА_1 на підставі рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 року, за зазначене вище майно.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Процедура продажу рухомого військового майна Збройних Сил на внутрішньому ринку згідно з переліками, що затверджуються відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 р. N 1919 (1919-2000-п), крім виробів військового призначення та товарів подвійного використання, визначена Порядком реалізації рухомого військового майна на аукціонах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 р. N 118).
В пункті 3 Порядку визначено, що продаж майна проводиться на підставі договору комісії, що укладається між Міноборони та організатором аукціону, в якому визначаються, зокрема, найменування, кількість та категорія майна, строк продажу та розмір витрат організатора аукціону, пов`язаних з його підготовкою, що підлягають відшкодуванню.
За умовами п. 30 Порядку переможець зобов`язаний сплатити (перерахувати на банківський рахунок організатора аукціону) в повному обсязі кошти за придбаний лот протягом десяти банківських днів після укладення договору купівлі-продажу.
Право власності на майно, яке продано на аукціоні, переходить до переможця з моменту сплати в повному обсязі коштів за придбаний лот та підписання акта приймання-передачі. Майно, яке продано на аукціоні, передається переможцеві згідно з актом приймання-передачі та документами, що підтверджують сплату коштів за придбаний лот (п. 32 Порядку).
Згідно з п. 33 Порядку, кошти, отримані від продажу лота (крім комісійної плати організаторові аукціону та витрат, пов`язаних з його підготовкою), перераховуються у п`ятиденний строк організатором аукціону до державного бюджету згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Наказом генерального директора Концерну Техвоєнсервіс № 137 від 02.11.2010 року затверджено Положення про порядок продажу на внутрішньому ринку рухомого майна за конкурсом (надалі Положення).
Відповідно до п. 1.2. Положення його дія поширюється на продаж на внутрішньому ринку військового майна, що придатне для подальшого використання, але не може бути застосовано у повсякденній діяльності військ, і надлишкового військового майна (крім нерухомого майна, військової зброї та боєприпасів до неї, вибухових речовин), в тому числі металобрухту і інших вторинних ресурсів, що утворилися у військових формуваннях.
Згідно з п. 4.1. Положення конкурси з продажу майна проводяться безпосередньо у Концерні.
У відповідності з п. 4.6. Положення переможець конкурсу визначається на засіданні конкурсної комісії, на якій розглядаються конкурсні пропозиції учасників на основі критеріїв оцінки комерційних (цінових) пропозицій.
Як вже було встановлено, 10 лютого 2014 р. відбулись відкриті торги з продажу військового майна, які оформлені протоколом засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" № 22, на яких фізичну особу ОСОБА_1 було визначено переможцем торгів, як такого, який запропонував найбільшу вартість за 7 (сім) одиниць майна та погодився з фіксованими умовами відкритих торгів щодо наступного майна: шляхопрокладач БАТ-2 № 85120208, шляхопрокладач БАТ-2 № 88117109, інженерна машина розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) № 010ПМ2М407, інженерна машина розгородження ИМР (IMP) № 305ПМ0378, екскаватор ЕОВ-4421 № 900603, плаваючий транспортер ПТС-2 № 85110980, плаваючий транспортер ПТС-2 № 88030228, загальна вартість майна 551 100,00 грн.
В п. 1.2. протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 було встановлено, що термін та умови оплати 100% попередня оплата протягом п`яти банківських днів з дати виставлення рахунку-фактури на оплату майна.
Як вже зазначалось вище, фізична особа ОСОБА_1 оплатив вартість спірного майна у сумі 551 100,00 грн. на підставі виставленого Концерном «Техвоєнсервіс» рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 року.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Проте, згідно ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частина 2 вказаної статті вказує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
При цьому згідно до частин 2, 3 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, а якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до частини 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Враховуючи те, що відповідно до протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" № 22 від 10.02.2014 року фізичну особу ОСОБА_1 визначено переможцем торгів щодо майна, а саме: шляхопрокладач БАТ-2 № 85120208, шляхопрокладач БАТ-2 № 88117109, інженерна машина розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) №010ПМ2М407, інженерна машина розгородження ИМР (IMP) № 305ПМ0378, екскаватор ЕОВ-4421 № 900603, плаваючий транспортер ПТС-2 № 85110980, плаваючий транспортер ПТС-2 № 88030228, на загальну суму 551 100,00 грн., в подальшому Концерном «Техвоєнсервіс» було виставлено ОСОБА_1 рахунок-фактуру на оплату зазначеного товару, яка останнім була оплачена в повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку, що між фізичною особою ОСОБА_1 та Концерном «Техвоєнсервіс» у спрощений спосіб було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого в силу вимог ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Як унормовано вимогами ст. 663 ЦК України - продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1.4. протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 умови постачання само вивіз з місця знаходження майна, у термін 10 робочих днів з моменту оформлення документів на отримання майна.
В ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Проте, Концерн "Техвоєнсервіс" свій обов`язок щодо передання товару в повному обсязі не виконав, передавши фізичній особі ОСОБА_1 лише інженерну машину розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) №010ПМ2М407 вартістю 112 200,00 грн., тоді як інше майно, придбане на відкритих торгах фізичній особі ОСОБА_1 передане на було.
Частиною 3 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Відповідно до п. 4.11.1 Положення, в разі відмови покупця від отримання товару після перерахування ним коштів на рахунок концерну, останній протягом шести місяців повертає покупцю отримані кошти за товар.
Згідно з п. 1.7. протоколу засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 року № 22 в разі відмови покупця від отримання товару, після перерахування ним коштів на рахунок Концерну, останній протягом шести місяців повертає покупцю отримані кошти за товар. Повернення коштів може відбуватися часткам.
Як вже зазначалось, фізичною особою ОСОБА_1 на адресу Концерну "Техвоєнсервіс" було направлено лист від 19.12.2014 року щодо повернення сплачених згідно рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 року коштів, у відповідь на який Концерн "Техвоєнсервіс" листом № 225/и/47-8 від 22.01.2015 року повідомив фізичну особу ОСОБА_1 , що Міністерство оборони України, як уповноважений орган управління майном, наряди на оплачене майно не видавало, у зв`язку із військово-політичною ситуацією, з вирішення вказаного питання запропоновано звернутися до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до ст. 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
02.11.2016 р. фізична особа ОСОБА_1 листом відмовився від договору купівлі-продажу в односторонньому порядку в частині невиконаних відповідачами зобов`язань та просив відповідача у строк до 15 лютого 2017 р. повернути сплачені на підставі рахунку-фактури № 186 від 12.04.2014 р. кошти. (том 2, а.с. 83-85)
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_1 відповідно до умов договору та положень Закону було виконано свій обов`язок щодо оплати товару за договором купівлі-продажу, тоді як Концерном «Техвоєнсервіс» не виконано свого кореспондуючого обов`язку щодо передачі у власність ОСОБА_1 проданого товару, який є предметом договору купівлі-продажу, у ОСОБА_1 виникло право на повернення суми коштів, які були сплачені ним на виконання договору купівлі-продажу.
Відкриті торги щодо продажу військового майна, які оформлені протоколом засідання комісії Концерну «Техвоєнсервіс» № 22 від 10.02.2014 р., на підставі яких було у спрощений спосіб було укладено договір купівлі-продажу 7 одиниць майна, а саме: шляхопрокладач БАТ-2 № 85120208, шляхопрокладач БАТ-2 № 88117109, інженерна машина розгородження ИМР-2М (ІМР-2М) №010ПМ2М407, інженерна машина розгородження ИМР (IMP) № 305ПМ0378, екскаватор ЕОВ-4421 № 900603, плаваючий транспортер ПТС-2 № 85110980, плаваючий транспортер ПТС-2 № 88030228, на загальну суму 551 100,00 грн., були проведені на виконання договору комісії № 290/2/123-13 вр від 20.12.2013 р., укладеного між Міністерством оборони України та Концерном «Техвоєнсервіс».
За приписами ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Як випливає з наведеного визначення, сутність договору комісії полягає в тому, що одна сторона (комітент) уповноважує іншу сторону (комісіонера) вчинити один або кілька правочинів від імені останнього і за власний рахунок.
Таким чином, можна виділити наступні ознаки договору комісії: він є різновидом договорів про надання послуг; є двостороннім; є консенсуальним; є відплатним, що випливає як зі спеціальних норм про договір комісії (ст. ст. 1013, 1020 ЦК), із загальних положень про послуги (ст. 903 ЦК), так і з загальних положень про зобов`язання (ч. 5 ст. 626 ЦК); є особистим, що підтверджується правом кожної із сторін договору відмовитися від нього в односторонньому порядку (ст. ст. 1025, 1026 ЦК), а також припиненням договору смертю комісіонера (ч. 1 ст. 1027 ЦК); може бути строковим або безстроковим (ст. 1012 ЦК).
Сторонами договору комісії виступають комісіонер і комітент. Спеціальних вимог щодо суб`єктного складу даного договору закон не встановлює, відтак обсяг цивільної дієздатності комісіонера залежить, по-перше, від його власного обсягу дієздатності, наданого йому законом як суб`єкту цивільних правовідносин, по-друге, від змісту доручення комітента.
Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачають вчинення одного або кількох правочинів, за винятком правочинів, що мають особистий характер. Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера.
Договір комісії має багато спільних ознак з договором доручення, основна з яких полягає в тому, що одна сторона - виконавець (повірений або комісіонер) зобов`язується вчинити правочини (юридичні дії) в інтересах другої сторони - замовника (довірителя або комітента).
Головна відмінність інститутів комісії та доручення полягає в тому, що комісіонер діє не від імені комітента (як повірений - від імені довірителя у договорі доручення), а від свого власного імені. У ч. 2 ст. 237 ЦК прямо зазначено, що особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, не є представником. Тому на відносини комісіонера і комітента не поширюються положення глави 17 про представництво. Враховуючи те, що комісіонер, як і повірений, діє в чужих інтересах, відносини комісії охоплюються поняттям "опосередковане представництво". Відповідно, комісіонер укладає правочини від власного імені, а тому для третіх осіб - контрагентів не має значення правовий статус комітента, рівно як і повноваження комісіонера, відповідність його дій завданням, які були поставлені комітентом.
Таким чином, комісіонер є цілком самостійною стороною у правочині, що відрізняє його, зокрема, від управителя за договором управління, який також діє в чужих інтересах від власного імені, проте зобов`язаний повідомляти контрагентів про те, що він є управителем, а не власником майна, інакше щодо письмових правочинів, укладених управителем, для власника (установника управління) правових наслідків не виникає (ч. ч. 2, 3 ст. 1038 ЦК).
Крім того, відповідно до ст. 1016 Цивільного кодексу України за договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору.
Враховуючи вищевикладене, комісіонер є цілком самостійною стороною договору, який був укладений ним з третьою особою за дорученням комітента. Договір укладається хоча і в інтересах комітента з метою наступного передання йому результатів договору, але мета договору - забезпечення виконання вимог комітента - жодним чином не впливає на правове положення третьої особи - контрагента. Відтак, навіть якщо в договорі, укладеному комісіонером з третьою особою, і є згадка на підставу укладення даного договору - завдання комітента або міститься інше посилання, що вказує на зв`язок даного договору з відносинами комісії (зокрема, положення про те, що майно, придбане покупцем (комісіонером), є власністю третьої особи (комітента)), зазначене аж ніяк не впливає на самостійність правового положення комісіонера як сторони за договором, укладеним з третьою особою.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що хоча договір купівлі-продажу, що укладений між Концерном «Техвоєнсервіс» та фізичною особою ОСОБА_1 у спрощений спосіб, укладався в інтересах Міністерства оборони України на виконання договору комісії № 290/2/123-13 вр від 20.12.2013 р., проте Концерн «Техвоєнсервіс», як продавець за спірним договором купівлі-продажу, виступає як самостійна сторона договору, а тому повинен самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями, передбаченими спірним договором та відповідності до Закону.
Крім того, як вже було встановлено, кошти за реалізоване на відкритих торгах майно в сумі 551 300,00 грн., що були сплачені ОСОБА_1 в рахунок оплати отриманого майна, на рахунок Міністерства оборони України від Концерну "Техвоєнсервіс не надходили (лист департаменту фінансів Міністерства оборони від 14.11.2016 року № 248/1/2).
Водночас, відповідно до п. 1.1. договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016 р. первісний кредитор ( ОСОБА_1 ) передав (відступив), а новий кредитор (товариство з обмеженою відповідальністю «Проф-Експерт К») прийняв на себе належне первісному кредитору право вимоги грошових коштів в сумі 551 100 гривень 00 коп. перерахованих первісним кредитором згідно рахунку-фактури № 186 від 12.02.2014 p., виданого Державним господарським об`єднанням Концерн "Техвоєнсервіс" - (далі - комісіонер), який відповідно до умов договору комісії №290/2/123-13 ВР, діяв за дорученням та в інтересах Міністерства оборони України (далі - боржник), на підставі протоколу №22 засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 р.
Згідно зі змістом до додаткової угоди № 1 від 02.11.2016 р. до договору відступлення права вимоги від 02.11.2016 р. сторони підтвердили факт повного розрахунку по цьому договору, який було проведено в день підписання цієї додаткової угоди.
Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що на підставі договору відступлення права вимоги від 02.11.2016 р. до товариства з обмеженою відповідальністю «Проф-Експерт К» перейшло право вимоги щодо повернення коштів, сплачених на підставі рахунку-фактури №186 від 12.02.2014 p., виданого Державним господарським об`єднанням Концерн "Техвоєнсервіс", який відповідно до умов договору комісії №290/2/123-13 ВР, діяв в інтересах Міністерства оборони України, на підставі протоколу №22 засідання комісії Концерну "Техвоєнсервіс" з продажу військового майна на відкритих торгах від 10.02.2014 р.
Оскільки матеріали справи не містять доказів передачі концерном «Техвоєнсервіс» Сагадюку В.І. майна (техніки) на суму 438 800,00 грн. та доказів повернення зазначеної суми ОСОБА_1 чи позивачу за спірним договором купівлі-продажу, колегія суддів приходить до висновку про стягнення 438 800, 000 грн. з відповідача 2 (Концерну «Техвоєнсервіс») на користь позивача (ТОВ «Проф-Експерт К»)
Посилання позивача на те, що спірні кошти підлягають поверненню саме Міністерством оборони України, як комітентом за договором комісії, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідач 2 (Коцерн «Техвоєнсервіс») самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями по укладеним з третіми особами договорам, а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення суми основної заборгованості з відповідача 1 задоволенню не підлягають.
Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних за прострочення саме грошового зобов`язання.
Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.
За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.
На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 15.10.2013 р. у справі 3-30гс13; від 16.09.2014 р. у справі 3-90гс 14.
Крім того, відповідно до п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.
Враховуючи те, що позивач звернувся з позовними вимогами про повернення суми попередньої оплати за договором купівлі-продажу, що не є грошовим зобов`язанням у розумінні Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 307 160,00 грн. інфляційних втрат та 32 820,00 грн. 3 % річних.
Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.
Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення господарського суду Міста Києва від 21.03.2017 р. підлягає скасуванню.
Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К на рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року у справі № 910/21381/16 задовольнити.
Рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року у справі № 910/21381/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К задовольнити частково.
Стягнути з Концерну Техвоєнсервіс (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, код 33689867) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К (03148, м. Київ, вул. Картвелішвілі, буд. 7/2, код 39212842) 438 800,00 грн. попередньої оплати та 6 582,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Концерну Техвоєнсервіс (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, код 33689867) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Проф-Експерт К (03148, м. Київ, вул. Картвелішвілі, буд. 7/2, код 39212842) 7 240,20 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.
Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.
Матеріали справи № 910/21381/16 повернути господарському суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.І. Буравльов