РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 903/493/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" на рішення господарського суду Волинської області від 14.09.2016 року у справі № 903/493/16 (суддя Філатова С.Т.)

за позовом Фонду державного майна України

до Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист"

про усунення перешкод у користуванні державним майном

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю,

відповідача - не з'явився,

В судовому засіданні від 25.07.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Фонд державного майна України звернувся з позовом до суду першої інстанції про усунення перешкод у користуванні державним майном шляхом виселення ПрАТ Волиньтурист з будівлі готелю Світязь загальною площею 7885 кв.м., що розташована за адресою м. Луцьк, вул. Набережна,4.

Рішенням господарського суду Волинської області від 14.09.2016 року позов задоволено. Виселено ПАТ Волиньтурист з незаконно займаного обєкту нерухомого майна - будівлі готелю "Світязь" загальною площею 7885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна, 4. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був належним чином повідомлений.

Пункт 3.9.2 пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. передбачає, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Судами встановлено, а з матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Волинської області від 05.12.2011 року у справі №5004/2013/11, залишеним без змін постановами Рівненського апеляційного господарського суду від 25.09.2013 року та Вищого господарського суду України від 18.12.2013 року, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 437 від 31.08.2000 року Про оформлення права власності на нерухоме майно; визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України право власності на будівлю готелю Світязь загальною площею 7885 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна,4; витребувано з незаконного володіння Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Волиньтурист будівлю готелю Світязь загальною площею 7885 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Набережній, 4; зобов'язано Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Волиньтурист повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - будівлю готелю Світязь загальною площею 7885 кв.м., що знаходиться за адресою м. Луцьк, вул. Набережна,4

ПрАТ Волиньтурист (далі - позивач) є правонаступником Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Волиньтурист. Відповідний факт підтверджується витягом із Статуту ПрАТ Волиньтурист, затвердженим позачерговими загальними зборами акціонерів Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Волиньтурист від 23.12.2011 року №Р-22-4.

З витягу про державну реєстрацію прав № 35643631 від 27.09.2012 року підтверджується, що будівля готелю "Світязь", що знаходиться по вул. Набережній, 4 в м. Луцьку, належить на праві власності державі Україна в особі Фонду державного майна України на підставі вищезазначеного рішення господарського суду Волинської області суду №5004/2013/11 від 30.11.2011 року. Як вбачається з Наказу Фонду державного майна України №1103 від 04.08.2015 року на базі майна, яке зазначене в додатку до наказу (в перелік майна входить і будівля готелю "Світязь" по вул. Набережній, 4 в м. Луцьку), утворено ДП "Управління справами Фонду державного майна України", та створено комісію з приймання-передачі майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, яке повернуто у власність держави за рішеннями суду та власником якого є держава в особі Фонду державного майна України.

Згідно наявного в матеріалах справи акту державного виконавця від 10.09.2015 року та додатку до останнього, будівлю готелю Світязь, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Набережна, 4, було передано Фонду державного майна України, а постановою Першого відділу ДВС Луцького МУЮ №42365888 від 09.10.2015 року закінчено виконавче провадження.

Однак, всупереч зазначеним фактам, відповідач у справі продовжує використовувати об'єкт нерухомості. Відповідний факт підтверджується наявними в матеріалах справи листами позивача від 03.02.2016 року №10-13-1800, адресованими відповідачу з вимогою звільнення приміщення, Волинської ОДА від 18.02.2016 року № 1007/30/2016, адресованим ФДМУ, Регіонального відділення ФДМУ від 29.01.2016року №01-03-179, адресованим ФДМУ, відповідача від 09.02.2016 року №15/1.6а, адресованим позивачу, а також підтверджено відповідачем у надісланому на адресу суду першої інстанції відзиві від 22.08.2016 року №101/1.6а.

Зважаючи на вказані обставини, Фонд державного майна України звернувся з позовом до суду першої інстанції про усунення перешкод у користуванні державним майном.

Рішенням від 14.09.2016 року суд першої інстанції позовні вимоги Фонду державного майна України задовольнив у повному обсязі.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам при винесенні відповідного рішення, дійшла висновку про те, що останнє відповідає усім зазначеним вимогам, зокрема, зважаючи на наступне.

Як вже зазначено вище, та встановлено судами обох інстанцій, статус спірного майна, встановлений рішенням господарського суду Волинської області від 30.11.2011 року у справі №5004/2013/11. Відповідне рішення набрало законної сили 14.02.2012 року, є чинним, та є обов'язковим до виконання на всій території України.

Згідно ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності, вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Судами встановлено, що позивач у справі позбавлений однієї з правомочностей власника, а саме користування, тобто можливості господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" до повноважень Фонду державного майна України належить, зокрема, здійснення повноважень власника державного майна.

Як вказано вище, на виконання пункту 3 наказу Фонду від 18.05.2012 року № 711 "Про організацію роботи з реєстрації права власності на майно загальносоюзних громадських обєднань (організацій) колишнього Союзу РСР, яке повертається у власність держави за рішенням суду" регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області зареєстровано право власності за державою в особі Фонду на вищевказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2012 року №35643631.

Згідно ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Використання спірного майна відповідачем без будь-яких правових підстав стверджується вищевказаними листами від 29.01.2016 року №01-03-179, від 03.02.2016 року №10-13-1800, від 09.02.2016 року №15/1.6а, від 18.02.2016 року №1007/30/2016, актом РВ ФДМУ від 13.01.2016 року, а також не заперечується самим відповідачем.

Відповідач, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, у свою чергу, мотивує використання спірного майна відсутністю субєкта управління обєктом, якого визначає Кабінет міністрів України.

Такі твердження скаржника спростовуються у повному обсязі, оскільки, як вже зазначено вище, наказом позивача №1103 від 04.08.2015 року створено ДП "Управління справами Фонду державного майна України", і в перелік майна, на базі якого утворено останнє, увійшло спірне майно.

Судом першої інстанції підставно відхилено доводи відповідача про виконання судового рішення з посиланням на акт державного виконавця від 10.08.2014 року, оскільки сам факт перебування у спірному приміщенні відповідачем у відзиві на позовну заяву від 22.08.2016 року №101/1.6а не заперечено.

Крім того, на підтвердження своїх заперечень відповідач вказує на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права.

Верховний суд України в ухвалі від 02.04.2008 року у справі №6-28598св07 чітко висловив правову позицію, згідно якої, відповідно до норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутись до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Крім того, в листі від 01.04.2014 року "Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України" Верховний Суд України вказав, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Тобто, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Згідно ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

В ході розгляду справи, судами встановлено, що відповідачем на даний час всупереч рішенню господарського суду Волинської області від 30.11.2011 року у справі №5004/2013/11 за відсутності правових підстав для використання не звільнено будівлю готелю Світязь загальною площею 7885 кв.м., що знаходиться в м. Луцьку по вул. Набережній, 4, а відтак, позовні вимоги Фонду державного майна України є підставними, обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому судом першої інстанції їх правомірно задоволено.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції, а відтак, апеляційні вимоги відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 14.09.2016 року у справі № 903/493/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.