ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"26" липня 2017 р.Справа № 916/1441/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1

про стягнення

Суддя Оборотова О.Ю.
За участю представників сторін:
Від позивача: Парапан Г.П. за довіреністю від 0117-31;

Від відповідача: не з`явився;

СУТЬ СПОРУ: 16.08.2016 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 10346,93грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.06.2017 року порушено провадження у справі № 916/1441/17.

Відповідач в засідання суду не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області направлялись відповідачу за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та безкоштовному запиті з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 «Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи викладене, справа розглядається без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

У судовому засіданні 26.07.2017р. після виходу судді з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та оцінивши надані докази, суд встановив:
05.05.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» ТОВ «ІЛТА» було укладено договір добровільного страхування, за яким позивач застрахував майнові інтереси, пов`язані з експлуатацією легкового автомобіля «Шкода ОктавіяА5 1.6», д/н/з НОМЕР_2 .

02.10.2015 року о 17:00 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Шкода ОктавіяА5 1.6», д/н/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Вину водія автомобіля «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у скоєнні ДТП було встановлено у судовому порядку, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2015 року (справа № 369/10976/15-п).

Як зазначає позивач, водій автомобіля «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3 ОСОБА_1 на момент ДТП перебував із Військовою частиною НОМЕР_1 у трудових відносинах і виконував свої трудові (службові) обов`язки, а тому Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» вимушене звернутися до господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
Згідно з приписами ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти, акти цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ст.14 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 629, 525, 526 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Господарський суд зазначає, що відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2015 року по справі № 369/10976/15-п було встановлено вину у скоєнні ДТП ОСОБА_1 який керував автомобілем «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3

Відповідно до позовної заяви, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» визначає підставою позову перебування ОСОБА_1 у службових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 та виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків під час скоєння правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому позивач визначає Військову частину НОМЕР_1 відповідачем по справі.

Господарський суд Одеської області звертає увагу, що відповідно до довідки №73727566 про дорожньо-транспортну пригоду власником автомобіля «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3 є Військова частина НОМЕР_4 Міністерства оборони України. Жодних належних та допустимих доказів правонаступництва прав та обов`язків та передачі майна а саме автомобіля «КАМАЗ4310», д/н/з НОМЕР_3 до Військової частини НОМЕР_1 позивачем не надано, а тому у суду відсутні підстави вважати що даний автомобіль належить військовій частині НОМЕР_1 .

Також позивачем не доведено, що ОСОБА_1 під час скоєння ДТП безпосередньо виконував трудові обов`язки.

Господарський суд Одеської області зазначає, що саме на позивача покладено обов`язок довести правомірність та законність задоволення позовних вимог, однак позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, що дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання ОСОБА_1 службових обов`язків.

Суд звертає увагу на правову позицію ВСУ викладену у постанові від 21 вересня 2016 року по справі 6-1378ц16 «для покладання відповідальності за ДТП на власника ТЗ суду необхідно також встановити, що водій в момент ДТП виконував саме трудові обов`язки (передбачені договором або посадовою інструкцією), а не їхав, наприклад, на службовому автомобілі на свою дачу».

Аналогічна правова позиція викладена ВСУ у справі 6-933цс16 «відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків».

За положеннями частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові № 6-229цс14 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до положень статті 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкода заподіяна особою у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Отже, враховуючи викладене, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» не надало до господарського суду Одеської області належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди виконував свої трудові (службові) обов`язки, а тому вимоги до Військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, спростовуються наявними матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Враховуючи приписи постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 та ст. ст. 44, 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44-49,50,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд-,
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 31.07.2017р.

Суддя О.Ю. Оборотова