ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа № 917/194/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Ластовини В.Я., дов.А-01-086 від 08.06.2017 (у справі)

відповідача - ОСОБА_2 (особисто), ОСОБА_3, дов.НМА№716350 від 30.03.2017 (копія у справі)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (вх. № 1504П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 у справі №917/194/17

за позовом Виробничо-торговельної фірми "Велам" Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Полтава,

про стягнення 159728,41 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 до господарського суду Полтавської області звернувся ВТФ "Велам" ТОВ з позовною заявою про стягнення 159728,41 грн. заборгованості за договором поставки №16145 від 15.02.2016, з яких: 152 622,62 грн. сума боргу за товар, 3760,64 грн. пеня, 3345,15 грн. 25% річних (в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 02.03.2017).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 у справі №917/194/17 (Тимощенко О.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Виробничо-торговельної фірми "Велам" Товариства з обмеженою відповідальністю 152622,62 грн. основного боргу, 3746,57 грн. пені, 3345,15 грн. 25% річних, 2395,71 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 у справі №917/194/17. В задоволенні позовних вимог ВТФ "Велам" до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поставки №16145 від 15.02.2016 у розмірі 152622,62 грн. основного боргу; 3746,57 пені, 3345,15 грн. 25% річних, 2395,71 грн. судового збору - відмовити.

Позивач, ВТФ "Велам" ТОВ, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 15.02.2016 року між ВТФ «Велам» ТОВ (позивач по справі - постачальник) та ФОП ОСОБА_2 - (відповідач по справі - покупець) було укладено договір поставки №16145, за умовами якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця для використання у підприємницькій діяльності, а покупець зобов'язався прийняти та сплатити за товар (матраци, ковдри, подушки та інше) в кількості, асортименті, згідно поданій заявці.

Відповідно до п. 2.2. договору поставка товарів оформлюється документами, передбаченими чинним законодавством (накладна на відвантаження товару, товарно-транспортна накладна, рахунок фактура на оплату, податкова накладна в електронному вигляді).

Ціна кожної товарної одиниці встановлюється у гривнях, зазначається у накладній на відпуск товару, рахунку-фактурі та передбачає звичайне виконання, упаковку, маркування та включає ПДВ (п.3.1. договору).

Пунктом 4.1. договору сторони визначили та погодили, що покупець здійснює оплату товару у гривнях через установи банку на вказаний у рахунку-фактурі поточний рахунок постачальника на наступних умовах: оплата за товар на протязі 60-ти календарних днів по факту його поставки на склад покупця.

На виконання умов договору позивачем у період з 27 травня 2016 року по 5 серпня 2016 року включно було поставлено відповідачу товар на загальну суму 288068,46 грн., що підтверджується товарно-транспортними та видатковими накладними (а.с. 10-62).

Як вказує позивач, частина товару за договором №16145 від 15.02.2016 року на загальну суму 9917,22 грн. була повернута відповідачем позивачу на підставі накладної №178/1 (повернення товару) від 05.11.2016 року (а.с. 74).

Також позивач вказує на те, що 25 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про розстрочку оплати за відвантажений товар за договором №16145 від 15.02.2016 року на строк до 15 листопада 2016 p. (а. с. 76). Проте зазначена угода відповідачем повністю не виконана.

16.12.2016 року відповідач звернувся до позивача з листом, в якому підтвердив дебіторську заборгованість в розмірі 197522,52 грн. та просив позивача відстрочити її оплату до 27.01.2017 року. Позивач листом віл 22.12.2016 року за вих. №62 погодився надати відповідачу розстрочку по погашенню боргу в сумі 197522,52 грн. на строк до 27.01.2017 року (а. с. 110-111).

Отже, як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання за договором в частині оплати виконав лише частково і за ним рахується заборгованість в сумі 152 622,62 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки № 16145 від 15.02.2016 року, яка складається з основного боргу в сумі 152622,62 грн., 3760,64 грн. пені, 3345,15 грн. 25% річних (а. с.98-99).

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Факт отримання відповідачем товару на суму 288068,46 грн. підтверджується підписаними між сторонами видатковими та товарно-транспортними накладними (а.с. 10-62), оригінали вказаних документів були оглянуті судом в судовому засіданні.

Крім того, факт існування заборгованості підтверджується самим відповідачем в гарантійному листі від 20.10.2016 року, угодою про розстрочку оплати за відвантажений товар від 25.10.2016 року та листом відповідача від 16.12.2016 року.

Взяті на себе зобов'язання відповідач виконав не в повному обсязі, отриманий товар оплатив частково, станом на час розгляду справи сума боргу становить 152622,62 грн., що не спростовується відповідачем.

Отже, відповідач підписавши договір поставки №16145 від 15.02.2016 року, товарно-транспортні та видаткові накладні, гарантійний лист, угоду про розстрочку оплати взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами 6.1.1, 6.1.2, 6.1.3 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати за товар (прострочку платежу), покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від простроченої суми за кожний день прострочки, але не більше подвійної ставки НБУ, суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 25% річних з простроченої суми за весь час користування чужими коштами.

Так, на підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу 3760,64 грн. пені за період з 28.01.2017 року - 28.02.2017 року та 3345,15 грн. 25% річних за період з 28.01.2017 року - 28.02.2017 року (а. с. 98-99).

На підставі вищевикладеного судом було здійснено перерахунок заявленої позивачем до стягнення пені (з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ) за допомогою калькулятору "ЛІГА: ЗАКОН", і яка за підрахунками суду складає 3746,57 грн. та підлягає задоволенню.

Крім того, судом було здійснено перерахунок заявлених позивачем до стягнення 25% річних в сумі 3345,15 грн. за допомогою калькулятору "ЛІГА: ЗАКОН" та встановлено, що їх нарахування є правомірним та таким, що підлягає задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 152622,62 грн. основного боргу, 3746,57 грн. пені, 3345,15 грн. 25% річних є обґрунтованими, відповідачем не спростовані, підтверджуються наявними доказам.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 по справі №917/194/17 має бути залишене без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2017 по справі №917/194/17 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пелипенко Н.М.