ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа № 910/22905/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівАлєєвої І.В.,
Кравчука Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуПриватного підприємства "Восток-1"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду
від06.04.2017
у справі№910/22905/16
Господарського судуміста Києва
за позовомПриватного підприємства "Восток-1"
до1.Комунального підприємства "Київський метрополітен" 2.Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
провизнання недійсним пункту договору
за участю

- відповідача-1:Швед Я.О. (довіреність від 26.12.2016)
- відповідача-2:Костюк О.М. (довіреність від 10.01.2017),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне підприємство "Восток-1" (далі - позивач) просило визнати недійсним пункт 9.1 договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 18.09.2012 № 687, який укладено між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), позивачем та Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (далі - відповідач-1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний пункт договору оренди суперечить та не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017 (суддя Пукшин Л.Г.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді Отрюх Б.В., Чорна Л.В.), у позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вищевказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач не використав наданого законом процесуального права на участь свого представника у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 18.09.2012 між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (яке перейменовано в Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)), (орендодавець), позивачем (орендар) та відповідачем-1 був укладений договір №687 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, відповідно до умов якого та згідно акта приймання-передачі нерухомого майна, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, що знаходиться за адресою: станція метро "Видубичі" (вестибюль №1), загальною площею 50,0 кв.м, для змішаної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами.

Пунктом 9.1 сторони передбачили, що він є укладеним з моменту його підписання сторонами і діє з 18.09.2012 до 16.09.2015.

Посилаючись на умови спірного пункту договору, позивач вказував на те, що пункт 9.1 договору суперечить вимогам частини першої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та пунктам 5, 6 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", оскільки позивач не пропонував відповідачам укласти договір строком менше ніж на п'ять років.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, послався на відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного пункту договору, оскільки дослідженими доказами не підтверджується те, що спірний пункт договору суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому суди зазначили про те, що оскільки права та інтереси позивача спірним пунктом договору не порушені підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Частиною першою статті 215 Цивільного Кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 наведеного Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно приписів статті 763 вказаного Кодексу договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1).

Частиною першою статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Місцевим господарським судом встановлено, що до укладення договору оренди від 18.09.2012 на строк, який визначений у спірному пункті, позивач своїм листом, який був отриманий Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 16.05.2012, просив укласти договір оренди нерухомого майна за адресою: станція метро "Видубичі" терміном на 2 роки та 364 дні, якому суд першої інстанції дав належну правову оцінку, позивач укладаючи договір погодився із таким умовами, які викладені у ньому та жодних заперечень або внесення змін до даного пункту договору, не висловлював, протоколу розбіжностей не надавав.

Більш того, судами встановлено, а позивачем не спростовано, що листом від 11.08.2015 №10/Д позивач звертався до орендодавця продовжити дію договору терміном на два роки 364 дні, тобто на той же самий строк, який було погоджено сторонами при його укладанні, що також вказує на волевиявлення орендаря продовжити орендні правовідносини терміном менше ніж п'ять років.

Відтак позивач пропонував укладення договору на менший строк його дії ніж п'ять років, що спростовує посилання позивача на недотримання сторонами при укладанні договору положень частини першої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Отже судом першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, було прийнято обґрунтоване рішення про відмову у позові.

Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм чинного законодавства про позовну давність на правильність висновків судів не впливають, оскільки правила про позовну давність, відповідно до приписів статті 267 Цивільного кодексу України застосовуються лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. А у випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 12.06.2007 зі справи № П-9/161-16/165.

Отже оскільки у позові у даному спорі було відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги, правові висновки судів щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є правильними, а доводи, викладені у касаційній скарзі, таких висновків судів не спростовують.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень судом апеляційної інстанції не вчинено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Восток-1" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 у справі Господарського суду міста Києва №910/22905/16, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді І.В. Алєєва

Г.А. Кравчук