ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

24.07.2017 Справа № 907/436/17

Суддя Йосипчук О. С., розглянувши матеріали

за позовом Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону, м. Ужгород в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до відповідача 1 Концерну "Військторгсервіс", м. Київ в особі Львівської філії Концерну "Військторгсервіс", м. Львів

до відповідача 2 фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Яблунів Мукачівського району

про визнання недійсним типового договору №30-Л про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 26.06.2015р.

За участі представників сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача 1: Шершун Я.Ю., предст. за дов. від 17.01.2017р.;

від відповідача 2: - не з'явився;

прокурора військової прокуратури Продан О.О.

Суть спору: визнання недійсним типового договору №30-Л про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 26.06.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Предметом цього спору є вимога про визнання недійсним типового договору №30-Л про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 26.06.2015р. з підстав, зазначених у позовній заяві.

Поряд з цим, Представник відповідача 1 повідомив суд про припинення дії типового договору №30-Л про надання послуг зберігання ТМЦ та додаткових послуг від 26.06.2015р, на підтвердження чого подав суду Додаткову угоду від 24 липня 2017 року, згідно з якою її сторони домовились про припинення правовідносин за договором №30-Л від 26.06.2015р. (з додатками) з моменту підписання цієї додаткової угоди.

Зважаючи на таке, присутній в судовому засіданні прокурор не заперечує проти припинення провадження у справі за відсутності предмету спору.

Як вбачається зі змісту положень чинного зхаконодавства, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює (у разі його недійсності) проведення між сторонами двосторонньої реституції, а тому, з огляду на ч. 3 ст. 207 ГК України, такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Згідно ч.3 ст.206 ГК України, визнання господарського зобов'язання недійсним за рішенням суду є однією з підстав його припинення (ст.202 ГК України). Причому недійсним воно вважається з моменту його винекнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припиненим лише на майбутнє (неможливість проведення реституції), таке зобов'язання визнається з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє.

При вирішення спору судом прийнято до уваги судову практику, яка встановлена в постанові від 15 лютого 2011 року у справі № 17/155, де Вищий господарський суд України зазначив, що одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування.

Згідно з частиною 2 статті 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Таким чином, при розгляді питання недійсності господарських договорів необхідно керуватись нормами ГК України, які стосуються особливостей правового регулювання господарських договорів, відповідними нормами ЦК України й інших законів.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 207 ГК України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Зважаючи на таке, у контексті викладених у позовній заяві підстав позову та суті предметьа позову суд зауважує, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

За змістом ст.ст. 651, 653 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК), а за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Із правової природи цих зобов'язань вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди, як і надання послуг зберігання в разі визнання їх недійсними, унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК, оскільки використання майна та зберігання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір оренди/зберігання недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

У справі, що розглядається, позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним договору зберігання, який містить ознаки договору оренди, і який сторони розірвали самостійно, а майно повернули; тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору оренди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Зважаючи на таке, суд доходить висновку про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмету спору, відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись п.1-1 ст.80, ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі припинити.

Ухвалу може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України

Суддя Йосипчук О.С.