КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2017 р. Справа№ 910/24257/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ярчак І.С. за довіреністю №1 від 16.11.2015;

від відповідача 1: Чорнобай Д.В. - за довіреністю № 13/13 від 04.04.2016;

від відповідача 2: Демидас Д.А. за довіреністю №500-08/50 від 30.12.2016;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: Єременко О.А. - за довіреністю № 01/44-966Д від 15.02.2017;

від третьої особи 3: Чеховський А.А. за довіреністю №55 від 04.07.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Публічного акціонерного товариства "Азот"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017

у справі № 910/24257/16 (головуючий суддя Сівакова В.В.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1. Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа"

2. Публічного акціонерного товариства "Азот"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - 1. Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 2. Державне підприємство "Енергоринок" , 3. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання недійсним договору № 142-202 від 12.03.2015

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва із позовом про визнання недійсним договору про переведення боргу № 142-202 від 12.03.2015, який укладений між Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі - відповідач 1) та Публічним акціонерним товариством "Азот" (далі - відповідач 2).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що вказаний договір суперечить інтересам держави (ст. 228 ЦК України) та суперечить встановленому порядку проведення розрахунків за поставлену електричну енергію (ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику"), а тому підлягає визнанню недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 910/24257/16 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір про переведення боргу № 142-202 від 12.03.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа". Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 689 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Енергомережа" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

Скарга мотивована тим, що судом не було повністю з'ясовано обставин, що мають значення для справи, також судом порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки позивачем не зазначено яке його право порушено, чинним законодавством позивачу не надано права звернення до суду в інтересах держави, позивач є суб'єктом публічно-правових відносин, тому спір не підвідомчий господарським судам, спірний договір не суперечить нормам чинного законодавства і не порушує інтереси держави, також рішення прийнято не підставі неналежних доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 17.07.2017.

Також не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Азот" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки у позивача відсутні повноваження для звернення до суду із даним спором, спірний договір укладено з додержанням вимог чинного законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 17.07.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.07.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі № 910/24257/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Ткаченка Б.О., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Третя особа 1 явку представників у судове засідання не забезпечила, не повідомивши про причини, хоча була належним чином повідомлена про дату та час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення ухвал суду.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників третьої особи 1.

Представники відповідачів у судовому засіданні підтримали апеляційні скарги, з підстав зазначених у скаргах, просили їх задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційних скарг, однак вважав, що суд першої інстанції безпідставно відхилив посилання позивача на ст. 228 ЦК України, оскільки інтереси держави були порушені, борг переведено на відповідача 1, який неспроможний його сплатити, чим завдаються збитки державі.

Представники третіх осіб 2, 3 у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційних скарг, вказали, що спірний договір має негативні наслідки для держави.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін і третіх осіб 2, 3, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційні скарги, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

24.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"), як постачальником, та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Азот"), як споживачем, було укладено договір № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" (далі - договір постачання).

Відповідно до п. 1 договору постачання постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 2 договору постачання під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України, зокрема Правилами користування електричною енергією, затвердженими у встановленому порядку.

Положеннями п. 2.2.1, 2.2.3 договору постачання споживач зобов'язується виконувати умови цього договору, оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

На виконання умов вказаного договору поставки Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" постачалася електрична енергія для Публічного акціонерного товариства "Азот", однак останній не здійснював оплату платежів за поставлену електричну енергію в період з 21.12.2014 по 31.12.2014 включно, що призвело до утворення заборгованості у загальному розмірі 31 304 803,15 грн.

05.03.2015 ПАТ "Азот" направило до ПАТ "Черкасиобленерго" лист вих. №500-06/17, у якому просило надати письмову згоду на укладення договору про переведення боргу між ПАТ "Азот" та ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" в частині оплати за поставлену по договору №524-213/24 від 24.05.2005 в період з 21.12.2014 року по 31.12.2014 року (включно) електричну енергію на суму 31 304 803,15 грн.

Листом від 06.03.2015 ПАТ "Черкасиобленерго" направило до ПАТ "Азот" та ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" лист вих.№1642/03-01, у якому надало згоду на укладення договору про переведення заборгованості ПАТ "Азот" в сумі 31 306 545, грн. по договору №524-213/24 від 24.05.2005.

12.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Азот", як первісним боржником та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа", як новим боржником було укладено договір №142-202 про переведення боргу (далі - договір переведення боргу).

Відповідно до п. 1.1. договору переведення боргу цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони первісного боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 (далі - основний договір), укладений між первісним боржником та кредитором в частині оплати за поставлену в період з 21.12.2014 по 31.12.2014 включно кредитором електричну енергію на суму 31 304 803,15 грн.

Згідно з п. 1.2 договору переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині сплати вартості електричної енергії, поставленої за період з 21.12.2014 по 31.12.2014 включно, на суму 31 304 803,15 грн.

Положеннями п. 3.1 договору переведення боргу визначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін.

Новий боржник зобов'язується сплатити кредитору грошові зобов'язання первісного боржника, зазначені в п. 1.2 цього договору, впродовж 10-ти днів (п. 3.3 договору переведення боргу).

Згідно з п. 3.2 договору переведення боргу первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 28 804 803,15 грн., що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Відповідно до п. 3.3 договору переведення боргу грошове зобов'язання, зазначене в п. 3.2 договору, виконується первісним боржником перед новим боржником в наступному порядку:

- впродовж 10-ти днів з моменту підписання цього договору первісним боржник сплачує новому боржнику суму коштів у розмірі 28 804 803,15 грн.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 5.1 договору № переведення боргу).

Належно засвідчені копії зазначених документів містяться у матеріалах справи, що спростовує доводи відповідача 1, викладені у апеляційній скарзі, про те, що рішення прийнято не підставі неналежних доказів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем-1, як новим боржником, грошових зобов'язань перед третьою особою-1 - Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" за договором переведення боргу.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, Національне антикорупційне бюро України звернулось з позовом до господарського суду в якому зазначало, що договір про переведення боргу № 142-202 від 12.03.2015 підлягає визнанню недійним з наступних підстав:

- спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем-2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії;

- договір про переведення боргу № 142-202 від 12.03.2015 суперечить положеннями статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору переведення боргу та задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами частини першої статті 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який набрав чинності 25.01.2015 року, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Пунктом 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017 року "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України").

Частиною другою стані 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Так, господарським судам слід враховувати, що такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

При цьому треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 3661, 368, 3682, 369, 3692, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків (Інформаційний лист Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017 року "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 ЗУ "Про Національне антикорупційне бюро України").

Виходячи зі змісту позовної заяви, в обґрунтування наявності підстав для подання даного позову Національне антикорупційного бюро України вказує, що останнім здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 ст. 191 Кримінального кодексу України в якому позивачем виявлено порушення законодавства у спірних правовідносинах.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч. 1 ст. 5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч. 2 ст. 6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п. d ч. 2 ст. 12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а відтак наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Таким чином, з аналізу наведених положень Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" та зазначеної вище Конвенції, завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі, внаслідок подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України.

Внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000236 свідчить про виявлення Національним антикорупційним бюро України ознак кримінального корупційного правопорушення у відносинах, що виникли у зв'язку з укладенням договору № 142-202 про переведення боргу від 12.03.2015.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянтів щодо відсутності прав на подання позовної заяви Національним антикорупційним бюро України та погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі, а спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот", який за правовою природою є господарським договором поставки електричної енергії, а також на підставі Договір №142-202 про переведення боргу.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 275 ГК України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Проте, в порушення умов договору постачання електричної енергії та зазначених положень чинного законодавства, відповідач 2 не виконав своїх зобов'язань перед третьою особою 1 з оплати отриманої електричної енергії, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 21.12.2014 по 31.12.2014 в сумі 31 304 803,15 грн.

Як встановлено вище, між відповідачами, на підставі ст.ст.520-522 Цивільного кодексу України, був укладений договір №142-202 про переведення боргу від 12.03.2015.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Як на підставу недійсності правочину Національне антикорупційне бюро України посилалось на те, що спірний договір переведення боргу суперечить положенням ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці та регулювання відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі, визначаються Законом України "Про електроенергетику".

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Тобто, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Згідно із ч.2 ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Особливістю нормативно-правового регулювання електропостачання є наявність численних підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі нормативно-технічних, якими визначається та деталізується порядок отримання та споживання електроенергії.

Так, пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 встановлено, оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, у відповідності до ст.1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Отже, при виникненні господарських відносин правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

Договором №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005р. визначено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Таким чином, як нормами законодавства, так і положеннями Договору № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005р. передбачалось отримання постачальником (ПАТ "Черкасиобленерго") оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (ПАТ "Азот") шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання.

В той же час, зі спірного договору переведення боргу вбачається, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ "Черкасиобленерго" електричну енергію у розмірі 31 304 803,15 грн. перейшов від споживача - ПАТ "Азот" до ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа".

Однак, ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" не є споживачем за Договором №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005р. в розумінні чинного законодавства України.

При цьому, з метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, у даному випадку спірним Договором встановлений обов'язок ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", яка не є споживачем електричної енергії за Договором №524-213/24 від 24.05.2005р., сплатити постачальнику заборгованість за спожиту ПАТ "Азот" електричну енергію на суму 31 304 803,15 грн., при цьому обов'язок самого споживача - ПАТ "Азот", припиняється на суму 31 304 803,15 грн., що суперечить вимогам чинного законодавства.

У зв'язку з наведеними обставинами, відповідачами, шляхом укладення спірного правочину було порушено наведені приписи законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику.

Отже є вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірним договором було порушено вимоги закону про те, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, які здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, оскільки у п. 3.1 спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін. Жодного посилання на те, що ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний Договір не містить.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначали, що ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" набуло статусу споживача у розумінні Закону України "Про електроенергетику", однак вказані доводи обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки це суперечить визначенню поняття "споживач", яке наведено у Законі України "Про електроенергетику", оскільки споживач - суб'єкт господарської діяльності, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Таким чином, як вже було встановлено вище, укладенням Договору про переведення боргу №142-202 ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" не набуло статусу споживача.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний договір №142-202 суперечить приписам ст.15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п.1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3 Правил користування електричною енергією.

Також, судова колегія враховує та звертає увагу на те, що внаслідок укладання спірного Договору №142-202, грошові кошти, які мали бути сплачені ПАТ "Азот" на користь ПАТ "Черкасиобленерго", сплачені не були, а право вимоги останнього фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої енергії. В той же час, ПАТ "Черкасиобленерго" перебуває в загальній процедурі банкрутства у відповідності до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013, в стадії розпорядження майном (справа №14-01/1494 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго").

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" № 9 від 06.11.2009, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, договір №142-202 про переведення боргу від 12.03.2015р., укладений між відповідачем є недійсним в силу норм частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім цього, в обґрунтування своїх вимог позивач також посилався на те, що спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго", однак внаслідок укладення спірного договору про переведення боргу, грошові кошти, які мали бути сплачені відповідачем 2 на користь ПАТ "Черкасиобленерго" сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії

Місцевий господарський суд відхилив вказані доводи позивача, пославшись на те, що позивачем не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, як і не надано доказів фінансової неспроможності ПАТ "ХК "Енергомережа" виконати зобов'язання зі сплати на користь ПАТ "Черкасиобленерго" 31 304 803,15 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки частиною третьою статті 228 ЦК України зі змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, встановлено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Позивач зазначав, що частка державної власності у статутному капіталі ПАТ "Черкасиобленерго" складає 71% (46% - Фонд державного майна та 25% - Приватне акціонерне товариство "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України). Таким чином держава володіє контрольним пакетом акцій ПАТ "Черкасиобленерго". При цьому, на момент укладення договору № 142-202 про переведення боргу від 12.03.2015 фінансовий стан ПАТ "ХК "Енергомережа" не дозволяв виконати зобов'язання, що свідчить про невідповідність правочину інтересам держави, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками.

Отже, як вірно зазначив позивач, завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного договору переведення боргу, полягає у тому, що ПАТ "Черкасиобленерго" надаючи згоду на укладення спірного договору, в порушення положень статуту не вчинило жодних дій, (зокрема документального вивчення фінансового стану ПрАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", встановлення наявності у нього майна, стану виконання ним інших господарських зобов'язань, тощо), спрямованих на визначення того, чи буде корисною для товариства заміна платоспроможного боржника на боржника, що вже не був неспроможний виконати взяті на себе зобов'язання.

Крім цього, із змісту Закону України "Про електроенергетику" випливає, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

Наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу у спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства, в тому числі через неможливість виконання та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що встановлені судами першої інстанції та додатково апеляційної інстанції обставини недійсності правочину підтверджують, що сторони завідомо в супереч інтересам держави і суспільства мали на меті обійти, встановлені Законом України "Про електроенергетику" та ПКЕЕ встановлені законом обов'язкові норми, які не дозволяють здійснювати заміну споживача у такому зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до абз. 6 п.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що місцевим господарським судом було правильно задоволено позовні вимоги, а тому підстав для скасування його рішення не вбачається, але при цьому колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд необґрунтовано відхилив доводи позивача щодо суперечності спірного договору інтересам держави.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Публічного акціонерного товариства "Азот" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі №910/24257/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/24257/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді М.Г. Чорногуз

Б.О. Ткаченко