ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.07.2017 Справа № 904/404/15
Суддя господарського суду Дніпропетровської області Полєв Д.М.

при секретарі судового засідання Карпенко К.М.

за участю представників сторін:

- представник ПАТ "Дельта Банк" Комерзан О.О. за довіреністю б/н від 30.04.2017р.

- представник ТОВ "Смартінвест Груп" Дробот Д.М. за довіреністю б/н від 01.04.2016р.

від боржника: представник ліквідатора Касаткін Д.М. за довіреністю б/н від 03.07.2017р.

розглянувши справу

за заявою Дочірнього підприємства "Будівельне управління "СТАЛЬМОНТАЖ-104" Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція-10", м. Кам'янське

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "ТСА-СТІЛ ГРУП", м. Павлоград, вул. Промислова, 1/1,

про визнання банкрутом

СУТЬ СПРАВИ:

Розглядається заява ПАТ «Дельта Банк» №18.5/2221 від 04.10.2016 про визнання недійсними нікчемних договорів про відступлення права вимоги.

В судовому засіданні 25.07.2017р. оголошувалась перерва з 12:00 до 14:50.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Провадження у справі про банкрутство ТОВ «ТСА-СТІЛ ГРУП», м. Павлоград, порушено 26.02.2015р. за заявою ДП «Будівельне управління «СТАЛЬМОНТАЖ-104» ТОВ «Стальконструкція-10», м. Кам'нське.

Постановою суду від 21.01.2016р. ТОВ «ТСА-СТІЛ ГРУП», м. Павлоград визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру у справі до 21.01.17р.

Повноваження ліквідатора станом на день розгляду справи виконує арбітражний керуючий Штельманчук М.С.

До суду надійшла заява ПАТ «Дельта Банк» (далі - банк) №18.5/2221 від 04.10.2016 про визнання недійсними нікчемних договорів про відступлення права вимоги.

13.07.2017р. до суду від ліквідатора та ТОВ «Смартінвест груп» подано відзиви на заяву банку, відповідно до яких, останні вважають заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Дослідивши заяву банку суд вважає її такою, що підлягає розгляду в межах справи про банкрутство оскільки договір про відступлення права вимоги, який банк просить визнати недійсними, хоча й не укладено безпосередньо з боржником, проте предмет цих договорів (право грошової вимоги та право задоволення вимог за рахунок майна банкрута) безпосередньо стосується активів та пасивів банкрута, тому підлягає розгляду в порядку Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, вимоги ПАТ «Дельта Банк» ґрунтуються на наступному.

11.12.2007р. між ПАТ «Кредитпромбанк», право вимоги якого набув ПАТ «Дельта Банк» та ПП «ТСА», правонаступником якого є банкрут, укладено кредитний договір №05/57/2007-КЛТ.

01.11.2010р. між ПАТ «Кредитпромбанк», право вимоги якого набув ПАТ «Дельта Банк» та банкрутом укладено кредитний договір №05/08/2010-КЛТ.

29.04.2011р. у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р. між банкрутом та банком укладено договір застави №05/08/322010-КЛТ.

13.04.2012р. у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р. між банкрутом та банком укладено іпотечний договір №05/02/1/2012-ПБ.

15.08.2014р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Надбання» укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Надбання» придбало право вимоги належного виконання зобов'язань ТОВ «ТСА-СТІЛ-ГРУП», за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р. (заборгованість за кредитом 9 000 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату кладення Договору становило 117 825 174.00 гривень; заборгованість за відсотками - 1 139 999,89 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 14 924 520,60 гривень) та за кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р. (заборгованість за кредитом 75 298 075,68 гривень; заборгованість за відсотками - 15 338 274,82 гривень) ; іпотечний договір №05/02/1/2012 від 13.04.2012р.

15.08.2014р. між ТОВ «Фінансова Компанія «Надбання» та ТОВ «Смартінвест груп» укладено договір про відступлення права вимоги за зазначеними кредитними договорами, а також за іпотечним договором та договором застави.

Постановою Національного банку України (далі -НБУ) №150 від 02.03.2015р. АТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, Виконавчою дирекцією Фонду гарантувань вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015р. № 51 згідно з яким з 03.03.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 08.04.2015 №71, згідно з яким внесено зміни до рішення від 02.03.2015 №51, тимчасову адміністрацію запроваджено строком на шість місяців.

Судом встановлено, що з 05.10.2015р. ПАТ «Дельта Банк» перебуває у ліквідаційній процедурі.

ПАТ «Дельта Банк», як на підставу для задоволення заяви зазначає про прийняття ПАТ «Дельта Банк» рішення про нікчемність договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р., прийнятого за результатами перевірки та оформленого Протоколом №83 від 03.12.2015р., який долучено до матеріалів справи.

У своїй заяві банк посилається на порушення в момент укладання договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. положень ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1); банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (п.3); банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7).

Крім того, банк зазначає, що договір відступлення права вимоги від 15.08.2014р. укладено під час дії Постанови правління НБУ від 12.06.2014р. №348/БТ, якою встановлено певні обмеження щодо діяльності ПАТ «Дельта Банк», та договору застави майнових прав від 20.06.2013р. №01/ЗМП-1, що на думку банку є достатніми підставами для визнання нікчемних правочинів недійсними.

Щодо посилань заявника на положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку визначені статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» унормовано, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня впровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частини 3 зазначеної статті протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як прямо вбачається із заяви ПАТ «Дельта Банк» та витягу з Протоколу №83 від 03.12.2015р., останній визнав договір відступлення права вимоги від 15.08.2014р. нікчемним вже в ліквідаційній процедурі, тобто після прийняття Фондом рішення №181 від 02.10.2015р. про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Тобто, про нікчемність вказаного договору заявлено ПАТ «Дельта Банк» вже на стадії ліквідації останнього, а саме, 03.12.2015р, що не узгоджується з приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» унормовано, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня впровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, уповноважена особа Фонду наділена правом заявляти про нікчемність правочинів (договорів) протягом дії тимчасової адміністрації, яка запроваджена в ПАТ «Дельта Банк» відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 № 51 з 03.03.2015.

За змістом ч. 2 ст. 38 та ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавець розмежовує поняття «перевірки правочинів», яка має здійснюватись Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації, та повідомлення про нікчемність цих правочинів, що може бути здійснено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як під час тимчасової адміністрації так і під час ліквідації неплатоспроможного банку.

Відповідно до п.1.18 ст.1 Розділу ІІІ Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» від 05.07.2012 №2, яким встановлено порядок прийняття рішень та вчинення дій Фондом гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення з ринку банку, який визнаний неплатоспроможним рішенням Національного банку України, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана: протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Із поданої заяви та наданих документів не вбачається обставин, які б свідчили про проведення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» перевірки спірного Договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. та про прийняття рішення про його нікчемність протягом дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк», яку запроваджено з 03.03.2015 по 02.10.2015.

Таким чином, оскільки договір відступлення права вимоги від 15.08.2014р. визнаний нікчемним під час процедури ліквідації ПAT «Дельта Банк», що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд не приймає до уваги посилання банку на дані обставини, як на підставу для визнання Договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. недійсним.

Дані обставини також досліджувались колегією суддів Вищого господарського суду України про що у постанові від 17.05.2017 у даній справі наведено відповідні висновки.

Також слід зазначити наступне.

За змістом меморіального ордеру №66447380 від 08.12.2015р., що надано до заяви ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти перераховано ТОВ «ТСА-СТІЛ ГРУП», тобто банкрутом у справі, а не ПАТ «Дельта Банк».

Разом з тим, у випадку, якщо ПАТ «Дельта Банк» вважає Договір відступлення права вимоги від 15.08.2014р. нікчемним, то банк зобов'язаний повернути отримані кошти за відступлене право вимоги новому кредитору.

Проте, грошові кошти у розмірі 94 868 132,95 грн., що отримані ПАТ «Дельта Банк» від ТОВ «ФК «Надбання» як платіж за відступлене ним право вимоги за договором відступлення права вимоги від 15.08.2014р. не повернуто ТОВ «ФК «Надбання».

Водночас, посилаючись на факт повернення грошових коштів до ТОВ «ФК «Надбання» з боку банку, останнім не надано обґрунтувань правомірності такого повернення з огляду на те, що ТОВ «ФК «Надбання» припинено з 17.09.2015р., тобто припинення відбулось за три місяці до формування ПАТ «Дельта Банк» меморіального ордеру №66447380 від 08.12.2015р.

Дані обставини також були предметом дослідження Вищого господарського суду України, висновки щодо яких викладено у постанові від 17.05.2017 у даній справі.

При цьому відповідність договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. до п.1, 3, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (на невідповідність яких посилається ПАТ «Дельта Банк» у своїй заяві) та відщсутність підставі, які свідчать про його нікчемність встановлено колегією суддів Вищого господарського суду України у постанові від 17.05.2017р. по справі №904/404/15.

Щодо посилання ПАТ «Дельта Банк» на положення Постанови правління НБУ від 12.06.2014р. №348/БТ, якою встановлено певні обмеження щодо діяльності ПАТ «Дельта Банк», зокрема, зобов'язано здійснювати операції за сумами, що перевищують 10 000,00 грн. за погодженням з представниками НБУ, що за змістом заяви є підставами для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. слід зазначити наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України).

При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 ЦК України).

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи немає юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

З огляду на положення ч.4 ст. 95 ЦК України, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт перевищення виконавчим органом товариства своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України).

Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки як зазначено вище у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, загальний аналіз ст. 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 2, 3 ст.56 Закону України «Про Національний банк України», пункту 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 34/5 від 12 квітня 2005 року, пункту 1.2, 1.3 Інструкції про порядок підготовки, видання, реєстрації, надсилання та систематизації нормативних документів Національного банку України, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 313 від 20 грудня 1995 року, дає змоги дійти висновку, що, наведена ПАТ «Дельта Банк» Постанова НБУ від 12.06.2014р. №348/БТ є правовим актом індивідуальної дії та має чітко виражений організаційно-розпорядчий характер, оскільки, на відміну від нормативно-правового акта, спрямована на реалізацію заходів впливу стосовно конкретного банку - ПАТ «Дельта Банк», а не щодо невизначеного кола осіб, а відтак, не може мати юридичних наслідків для ТОВ «ФК «Надбання».

Крім того, як вбачається із наведеної Постанови Правління НБУ від 12.06.2014р. №348/БТ, зазначена Постанова має гриф «Банківська таємниця», а отже вона не могла бути у відкритому доступі, при цьому ПАТ «Дельта Банк» не було надано доказів того, що ТОВ «ФК «Надбання» було обізнаним про наявність даної Постанови під час укладання спірного Договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р.

З огляду на зазначене, вказана Постанова Правління НБУ, в силу своєї правової природи, не може бути визначена актом цивільного законодавства, в розумінні статті 4 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України до спірного правочину в частині невідповідності спірного договору вказаній постанові НБУ як акту законодавства.

Зазначені обставини досліджувались також колегією суддів Вищого господарського суду України, що вбачається за змістом постанови від 17.05.2017 у даній справі.

Щодо посилання ПАТ «Дельта Банк» на наявність договору застави майнових прав від 20.06.2013р. №01/ЗМП-1 укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та НБУ слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1.1.4 договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р., предметом застави є майнові права за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р.

Також, за змістом п. 1.1.4 договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013 предметом застави за цим договором є майнові права за зобов'язаннями боржника, що забезпечуються іпотечним договором від 11.12.2007 №05/02/І/2012-ПБ за реєстровим номером 1417.

При цьому, предметом договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. є, право вимоги за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р., іпотечним договором від 13.04.2012р. №05/02/І/2012-ПБ р.№266 та кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р., договором застави від 29.04.2011р. №05/08/32/2010-КЛТ.

Положеннями статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 зазначеного Закону, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з положень пункту 1, 2, 3 Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (в редакції чинній на момент укладання іпотечного договору від 13.04.2012р. №05/02/І/2012-ПБ р.№266) кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер.

Тобто, різні реєстраційні номери договорів іпотеки визначають різні нотаріальні дії, а отже майнові права ПАТ «Дельта Банк» передані за іпотечним договором від 11.12.2007р. (реєстраційний номер 1417), не є предметом договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. р.№1060.

Також, як вже зазначено, предметом договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. р.№1060 є, зокрема, право вимоги за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р. та кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р.

Тобто, вимога ПАТ «Дельта Банк» щодо визнання недійсним правочину ґрунтується, зокрема, на договорі застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р. який також не містить в собі положень про передачу майнових прав за кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ст. 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Частиною 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Таким чином, виходячи з вказаних норм, саме відносно переданого в заставу майна (майнових прав), а не будь-якого іншого майна, заставодавець не вправі вчиняти будь-які дії без згоди заставодержателя.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р., в заставу НБУ не передано право вимоги за кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р. та договорами, що забезпечують його виконання.

Тобто, передане НБУ з боку ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за певними кредитними та забезпечувальними договорами, не охоплює усі права вимоги належних ПАТ «Дельта Банк», а лише ті, які чітко визначені умовами такого договору, у зв'язку із чим, посилання банку щодо не отримання згоди від заставодержателя на відступлення заставленого права за кредитним договором №05/08/2010-КЛТ від 01.11.2010р. та договору застави №05/08/32/2010-КЛТ від 29.04.2011р., іпотечного договору від 13.04.2012р. №05/02/І/2012-ПБ р.№266 як на підставу для визнання спірного договору недійсним не можуть приймати до уваги, у зв'язку із відсутністю обов'язку ПАТ «Дельта Банк» на отримання такої згоди у НБУ.

Також суд звертає увагу, на те, що пунктом 3.1.2 Договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р. визначено право НБУ вимагати від ПАТ «Дельта Банк» протягом двох днів ужиття заходів потрібних для заміни предмета застави іншим рівноцінним майном.

У разі порушення положень договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р., НБУ має право розірвати даний договір та вимагати від ПАТ «Дельта Банк» повернення суми заборгованості.

В свою чергу, відповідно до пункту 3.4.1 договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р., ПАТ «Дельта Банк» зобов'язаний у разі втрати майнових прав з будь-яких причин протягом 2 днів замінити його іншим рівноцінним майном (коштами).

Згідно умов договору застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р., після відступлення ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором №05/57/2007-КЛТ від 11.12.2007р., останній зобов'язаний здійснити заміну предмету застави протягом 2х днів, в протилежному випадку, договір застави майнових прав №01/ЗМП-1 від 20.06.2013р. має бути розірваний у відповідності до вимог пункту 3.1.2 цього Договору.

Дана обставина є важливою з огляду на відсутність відомостей із Державних реєстрів щодо права застави на користь третіх осіб, а саме Національного банку України, крім записів здійснених на користь ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «ФК «Надбання» та ТОВ «Смартінвест Груп».

При цьому, відсутність відомостей із Державних реєстрів щодо права застави на користь третіх осіб, а саме Національного банку України, крім записів здійснених на користь ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «ФК «Надбання» та ТОВ «Смартінвест Груп» досліджено Вищим господарським судом України під час перегляду ухвали суду від 13.10.2016 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2016.

Разом з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як вбачається із заяви ПАТ «Дельта Банк» останній в обґрунтування власних вимог посилається на неотримання банком дозволу Національного банку України на передачу прав вимоги за оскаржуваним договором.

Тобто, право вимоги за кредитним договором, на думку заявника, було відчужено ПАТ «Дельта Банк» як заставодавцем, без згоди заставодержателя - Національного банку України, що й обґрунтовує вимогу визнання недійсним такого договору на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Стаття 546 ЦК України визначає, що договір застави є одним зі способів забезпечення виконання зобов'язання. За його змістом, відповідно до статті 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ст. 586 ЦК України заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічні положення відносно права заставодавця передавати у користування, відчужувати предмет застави тільки за згодою заставодержателя закріплені в ст. 17 Закону України «Про заставу».

Отже, вимога про визнання правочину недійсним із застосуванням статей 203 та 215 ЦК України з підстав недотримання вимог частини 2 статті 586 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем.

В даному випадку, як вбачається із матеріалів справи, про що вказувалося вище і встановлено судом, з вимогою про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р., предмет якого на думку ПАТ «Дельта Банк» перебуває у заставі НБУ з підстав порушення цим договором ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та ч. 2 ст. 586 ЦК України, звернувся не заставодержатель (НБУ), а заставодавець (ПАТ «Дельта Банк»).

Водночас, ПАТ «Дельта Банк» не є суб'єктом оскарження договору відступлення права вимоги від 15.08.2014р. предмет якого переданого в заставу оскільки є не заставодержателем цього майна, а є його заставодавцем, сам же заставодержатель не оспорює відповідні договори відступлення права вимоги, і в матеріалах справи відсутні будь-які докази на уповноваження ПАТ «Дельта Банк» від імені Національного банку України здійснювати представництво його інтересів, в тому числі, й оскаржувати в судовому порядку договори відступлення права вимоги від 15.08.2014р.

Щодо вимоги ПАТ «Дельта Банк» в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладений між ТОВ «ФК «Надбання» та ТОВ «Смартінвест Груп», суд зазначає наступне.

Даний правочин про відступлення права вимоги є наступним за договором про відступлення права вимоги, що укладений між ТОВ «ФК «Надбання» та ПАТ «Дельта Банк».

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України, а отже не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним.

З огляду на зазначене, вимога ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору про відступлення права вимоги не може бути задоволена з огляду на невідповідність даної вимоги нормам матеріального права.

З огляду на викладене, розглянувши заяву ПАТ «Дельта Банк» від 04.10.2016р. вих.№18.5/2221 суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 87 ГПК України, ст. ст. 40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ПАТ «Дельта Банк» від 04.10.2016 за вих.№18.5/2221 про визнання недійсними нікчемних правочинів відмовити.

Суддя Д.М. Полєв