РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017Справа №910/8675/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Редмонд-Україна";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс"

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Білека Ю.І. (довіреність)

від відповідача 1: Барабаш О.В. (довіреність б/н від 06.02.2017)

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дієса" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Редмонд-Україна" (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс" (відповідач 2) про визнання недійсним договору поруки № 87 від 10.03.2017 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Редмонд-Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лекс".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що порука - це фінансова послуга, а відповідач 2 не мав права вчиняти такий правочин, оскільки статутними документами останнього не передбачено такого виду діяльності, як надання фінансових послуг, отже, спірний договір поруки є фіктивним, оскільки не направлений на реальне настання наслідків. Крім того позивач зазначає, що відповідач 1 не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки іншим особам, а тому відповідач 1, без отримання попередньої згоди позивача, уклав спірний договір поруки, чим порушив вимоги законодавства.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 31.05.2017 порушено провадження у справі № 910/8675/17 та призначено її до розгляду на 22.06.2017.

В судове засідання 22.06.2017 з'явився представник позивача та надав суду пояснення щодо обставин справи. Представники відповідачів 1,2 не з'явились, відзиву на позовну заяву та витребуваних судом документів не надали, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 розгляд справи відкладено на 25.07.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

17.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 25.07.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позовних вимог заперечив, заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи та надав письмовий відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні, з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника одного із учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

За висновками суду, обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів, достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Крім того, відповідно до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Позовну заяву судом отримано 29.05.2017, таким чином, строки вирішення спору закінчуються 29.07.2017, а тому відсутня можливість відкладення розгляду справи.

Більше того, сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, а також для ознайомлення із матеріалами справи.

Представник відповідача 2 в судове засідання 25.07.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 25.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю РЕДМОНД-Україна, як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», як покупцем, укладено договір №29/08/2013 (далі - договір поставки), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити й передати у власність покупця товари народного споживання, а саме електропобутові товари, телерадіотовари, комп'ютерну техніку, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і оплатити його на умовах, визначених цим договором.

10.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС», як поручителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю РЕДМОНД-Україна, як кредитором, було укладено договір поруки №87 (далі - договір поруки) відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (боржник), що виникли з договору поставки № 29/08/2013 від 29.08.2013, який був укладений між кредитором та боржником.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання.

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань боржником, згідно основного договору у розмірі 5000,00 грн. (п. 2.1 договору поруки).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що спірний договір поруки № 87 від 10.03.2017 підлягає визнанню недійсним, оскільки порука - це фінансова послуга, а відповідач 2 не мав права вчиняти такий правочин, оскільки статутними документами останнього не передбачено такого виду діяльності, як надання фінансових послуг, отже, спірний договір поруки є фіктивним, оскільки не направлений на реальне настання наслідків. Крім того позивач зазначає, що відповідач 1 не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки іншим особам, а тому відповідач 1, без отримання попередньої згоди позивача, уклав спірний договір поруки, чим порушив вимоги законодавства.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Спірний правочин, який оскаржується позивачем, за своєю правовою природою є договором поруки.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов'язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦКУ).

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України, договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з ст. 4 Зазначеного вище Закону, фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, надання гарантій та поручительств.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону, можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.03.2006 № 5555 «Про можливість надання юридичними особами - суб'єктам господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств» (чинне на момент укладення спірного договору), юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Таким чином, відповідач може надавати поруку, з дотриманням вимоги цивільного законодавства та законодавства з боротьби з відмиванням злочинних доходів. В той же час, цивільне законодавство не перешкоджає здійсненню юридичним особам здійснювати операції з надання поруки як за плату, так і на безоплатній основі.

Отже, твердження позивача про те, що відповідач не мав права укладати спірний правочин, є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов"язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

У пункті 3.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, господарським судам роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Про спрямованість спірного правочину на настання правових наслідків, передбачених ним, свідчить звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Редмонд-Україна" до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до позивача та поручителя про стягнення заборгованості.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач 1 не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки іншим особам, а тому відповідач 1, без отримання попередньої згоди позивача, порушив умови договору та законодавства, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 9.5 договору поставки, постачальник не має права передавати свої права та обов'язки по даному договору третім особам без попередньої письмової згоди покупця.

Відповідно до статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником свого зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Таким чином укладення договору поруки не змінює зобов'язання боржника за основним договором, про що йшлося вище.

При цьому чинним законодавством України та умовами як основного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 14.08.2012 у справі № 18/5005/11144/2011), яка в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України обов'язково має бути врахована судами.

Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (п. 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, доводи позивача про необхідність отримання його згоди на укладення договору поруки є необґрунтованими та відхиляються судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 04.07.2017 у справі 904/11566/16.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких договір поруки № 87 від 10.03.2017 може бути визнаний недійсним.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2017.

Суддя С.О. Турчин