донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

26.07.2017р. справа №905/944/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
секретар судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача:не зявився;
від відповідача:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс», м.Київ
на рішення господарського суду Донецької області
від30.05.2017р. (повний текст підписано 01.06.2017р.)
по справі№905/944/17 (суддя Левшина Я.О.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс», м.Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінкольн», м. Маріуполь Донецької області
простягнення 42000,00грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс», м. Київ (Позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінкольн», м. Маріуполь Донецької області (Відповідач) про стягнення грошових коштів збережених без достатньої правової підстави в розмірі 42000,00грн. за договором угодою на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 30.05.2017р. (повний текст підписано 01.06.2017р.) по справі №905/944/17 у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка Плюс» було відмовлено в повному обсязі та зазначено, що договірний характер існуючих між сторонами правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст.1212 Цивільного кодексу України, спосіб судового захисту за якими, у вигляді стягнення вартості безпідставно набутого майна, було заявлено Позивачем. Окрім того, враховуючи, що договір угода на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р. (підстава набуття Відповідачем 42000,00грн.) був автоматично пролонгований сторонами, що свідчить про його чинність на дату виникнення спірних правовідносин, а також те, що у судовому порядку означений договір не було визнано недійсним, суд, встановивши відсутність доказів помилковості визначення платником призначення платежу, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Донецької області від 30.05.2017р. у справі №905/944/17 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає невірне застосування останнім норм матеріального права, оскільки заявка (замовлення) на надання послуг з перевезення на суму 42000,00грн. Відповідачу не направлялась, з огляду на що послуги за договором угодою на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р. взагалі не замовлялись та не виконувались, а отже договірні відносини щодо надання послуг на цю суму не виникали взагалі, що зумовлює стягнення помилково перерахованих коштів до Відповідача саме за приписами ст.1212 Цивільного кодексу України. Окрім того, при прийнятті рішення судом не повно було зясовано всі обставини справи, а саме правовідносини сторін за укладеним договором №0113/16 від 10.10.2016р., враховуючи, що Відповідачем було надано послуги Позивачу в межах означеного договору на загальну суму 190900,00грн., що підтверджується замовленнями на перевезення вантажу, долученими апелянтом до матеріалів справи разом з апеляційною скаргою (а.с.а.с.76-102), які, в свою чергу, були оплачені Позивачем в повному обсязі, що також підтверджується додатково доданими до матеріалів справи платіжними дорученнями (а.с.а.с.103-114). В той час, кошти в розмірі 42000,00грн. були помилково перераховані Позивачем згідно платіжного доручення №258 від 14.03.2017р. за послуги, які не замовлялись та не надавались.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Ломовцева Н.В., суддя Татенко В.М. і ОСОБА_5

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2017р. було порушено апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 26.07.2017р. об 14.00.

У зв'язку зі звільненням з посади через відставку головуючого судді Ломовцевої Н.В., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2017р. відповідно до пунктів 2.3.23, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п.13 Засад використання автоматизованої системи документообігу Донецького апеляційного господарського суду було здійснено повторний автоматизований розподіл справи №905/944/17, яким змінено склад колегії суддів для розгляду цієї справи на: головуючий (суддя-доповідач) - Попков Д.О., судді Зубченко І.В. та Марченко О.А.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника у судове засідання 26.07.2017р., попри належне повідомлення, не зявився, надав до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке надійшло на адресу суду лише 26.07.2017р. (день судового засідання), що з огляду на приписи ч.2 ст.74-1 Господарського процесуального кодексу України, відповідно яких означене клопотання може бути подано заявником не пізніше як за сім днів до дня проведення судового засідання, зумовлює відмову у його задоволенні Донецьким апеляційним господарським судом.

Представники Відповідача у судове засідання 26.07.2017р., попри належне повідомлення також не зявився, про причини неявки не повідомив.

Судова колегія, враховуючи достатність наявних матеріалів для надання правової оцінки спірним правовідносинам, а також належне повідомлення всіх учасників справи про час і місце судового розгляду, дійшла висновку про можливість розгляду означеної апеляційної скарги.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В контексті приписів означеної норми, апеляційний суд не враховує і не оцінює додатково надані Скаржником на стадії апеляційного провадження докази (а.с.а.с.76-114), адже Заявником жодною мірою не обґрунтовано неможливість їх залучення під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, 10.10.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс» (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінкольн» (Перевізник) було укладений договір-угоду №0113/16 на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні (Договір - а.с.а.с.27,28), згідно умов п.1.1. якого, Експедитор діє від імені та за рахунок коштів третьої сторони Замовника, залучає Перевізника для доставки вантажів автомобілями в міських, міжміських повідомленнях. Експедитор діє на підставі договору-доручення з Замовником.

Як вбачається з умов п.1.2 договору, Перевізник доставляє заявлені експедитором вантажі, а Експедитор оплачує послуги Перевізника на узгоджених в договорі-угоді умовах. (п.1.3. договору)

Відповідно до п.1.4. договору, всі істотні умови перевезення обговорюються в замовленні, і є невід'ємною частиною договору.

В свою чергу, в п.2.1. договору передбачено, що Експедитор надає Перевізникові факсом, електронною поштою або іншими видами звязку транспортне замовлення на перевезення вантажу, завірене підписом уповноважених осіб і печаткою експедитора.

Згідно з п.3.1. договору, Перевізник після ухвалення замовлення до виконанню, зобовязаний підписати його, завірити печаткою (за наявності такої), і доставити вантаж за адресою, вказаною в замовленні і товарно-транспортній накладній, здати вантаж вантажоодержувачу, отримати на товаросупровідних документах відповідні відмітки, підтвердити отримання вантажу вантажоодержувачем, вказаним в замовленні.

Відповідно до п.3.13 договору, Перевізник також зобовязаний протягом 7 (семи) календарних днів після розвантаження автомобіля надати Експедиторові пакет документів, необхідних для здійснення взаєморозрахунків: копію товарно-транспортної накладної, оригінал акту виконаних робіт (наданих послуг), оригінал рахунку-фактури і оригінали інших документів, підтверджуючих перевезення.

Екпедитор здійснює оплату послуг Перевізника протягом 20-ти календарних днів з дати отримання від Перевізника всіх необхідних документів, вказаних в п.3.13 договору, якщо інші умови оплати не обговорені замовленням. (п.6.1 договору)

В п.9.1. договору сторони також домовились, що даний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін і діє до 31.12.2016р., або до дати його призупинення (у випадку розірвання за згодою сторін), або в іншому випадку, передбаченому чинним законодавством України, але до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань.

Окрім того, відповідно до п.9.2. договору було встановлено, що у випадку, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін письмово не виразить свого наміру про його розірвання, договір автоматично пролонгується на наступний календарний рік. З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів припинення дії договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що термін дії договору був автоматично продовжений.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Відповідачем також був виписаний рахунок №35 від 13.03.2017р. (а.с.38) на сплату транспортних послуг на суму 42000,00грн. Зазначений рахунок було оплачено Позивачем 14.03.2017р., про що свідчить платіжне доручення №258 з призначенням платежу - «оплата за транспортні послуги, з-но рах.№35 від 13.03.2017р., дог.№0113/16 від 10.10.16, в т.ч. ПДВ 20% - 7000,00грн. (а.с.39).

Між тим, 23.03.2017р. Позивачем на адресу Відповідача була направлена вимога вих.№0038 від 23.03.2017р. (а.с.а.с.40,41) щодо повернення надмірно сплачених коштів в сумі 42000,00грн., мотивована тим, що жодних транспортно-експедиторських послуг Перевізником не надавалось. Факт направлення означеної вимоги підтверджується копіями опису вкладення до цінного листа та поштової квитанцією (а.с.42).

Проте, враховуючи, що означена вимога була залишена Перевізником (Відповідачем) без задоволення, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс» звернулось господарського суду з позовними вимогами про стягнення з останнього (Відповідача) грошових коштів збережених без достатньої правової підстави в розмірі 42000,00грн. на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Між тим, Господарський суд Донецької області відмовив у задоволені означених позовних вимог з мотивів відсутності правових підстав для стягнення грошових коштів сплачених Відповідачу згідно платіжного доручення №258 від 14.03.2017р. (призначення платежу «оплата за транспортні послуги, з-но рах.№35 від 13.03.2017р., дог.№0113/16 від 10.10.16, в т.ч. ПДВ 20% - 7000,00грн.) як безпідставно набутих, враховуючи договірний характер існуючих між сторонами правовідносин, а також встановленням факту чинності договору угоди на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р., що виключає можливість застосування ст.1212 Цивільного кодексу України та узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду України №6-88цс13 від 02.10.2013р.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне:

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у Позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку Відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Сутність заявлених позовних вимог полягає у поверненні помилково сплачених коштів за договором угодою на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р. в розмірі 42000,00грн. згідно платіжного доручення №258 від 14.03.2017р. на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України, яка визначає умови виникнення вимог у кондикційних зобовязаннях.

В свою чергу, за змістом вказаної норми, обов'язковою умовою для повернення майна на підставі цієї норми є одночасна сукупність трьох елементів:

- збільшення (набуття) майна у набувача (або збереження такого майна) з одночасним зменшенням майна у потерпілого у відповідному розмірі (або не збільшення такого майна);

- збільшення (збереження) майна у набувача за рахунок потерпілого;

- первісна відсутність правових підстав для збільшення (збереження) майна у набувача (як у розглядуваному випадку стверджує Позивач), або відпадіння таких підстав у подальшому.

Встановлення сукупності зазначених умов є предметом доказування для Позивача та, відповідно, оцінки для суду.

Наразі, факт здійснення Позивачем платежу та його отримання Відповідачем в розмірі заявленої до стягнення суми, що підтверджується платіжним доручення №258 від 14.03.2017р. з призначенням платежу - «оплата за транспортні послуги, з-но рах.№35 від 13.03.2017р., дог.№0113/16 від 10.10.16, в т.ч. ПДВ 20% - 7000,00грн.», встановлений місцевим судом і не оспорюваний сторонами, достатньою мірою вказує на збільшення майна Відповідача як набувача коштів за рахунок їх платника (Позивача).

Втім, означених обставин є недостатньо для задоволення заявленого позову, з огляду на таке:

Відповідно до ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, укладений між сторонами договір угода на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р. є належною підставою для виникнення у сторін кореспондуючих прав і обов'язків.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з надання послуг, а саме перевезення вантажу, враховуючи, при цьому, особливості його укладення в рамках договору транспортного експедирування.

Відтак, ч.1 ст.307 Господарського кодексу України встановлює, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату, що також узгоджується зі змістом ст.909 Цивільного кодексу України.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між Позивачем та Відповідачем договір угода на перевезення вантажів автомобільним транспортом по Україні №0113/16 від 10.10.2016р. та виставлений на підставі нього рахунок №35 від 13.03.2017р. - є належною підставою для виникнення у останнього (Позивача) грошового зобов'язання з його (рахунку) оплати, передбаченої умовами укладеного договору.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що п.9.2 укладеного договору №0113/16 від 10.10.2016р. містить умови про автоматичну пролонгацію означеного договору на 2017р. за відсутністю письмових намірів будь-якої із сторін про його розірвання за місяць до дати закінчення 31.12.2016р. (п.9.1 цього договору). Між тим, матеріали справи не містять доказів наявності таких намірів, що в сукупності зі згадуваним Позивачем рахунком №35 від 13.03.2017р. та його сплатою 14.03.2017р. відповідно до платіжного доручення №258 від 14.03.2017р. (призначенням платежу - «оплата за транспортні послуги, з-но рах.№35 від 13.03.2017р., дог.№0113/16 від 10.10.16, в т.ч. ПДВ 20% - 7000,00грн.) дає підстави вважати про здійснення перерахування Позивачем спірної суми Відповідачу саме в межах договору №0113/16 від 10.10.2016р., умови якого передбачають встановлення грошових зобовязань Експедитора перед Перевізником.

Окрім того, висновок апелянта про неузгодженість умов перевезення з огляду на відсутність замовлення на перевезення вантажу, не може ототожнюватися з відсутністю правових підстав для отримання коштів за діючим договором. При цьому, доведеність матеріалами справи системності взаємовідносин сторін у відношенні конкретних перевезень в межах означеного договору, дає підстави розцінювати його (договір) в порядку ст.914 Цивільного кодексу України. Дійсно, положення п.3.13 та п.6.1 укладеного договору встановлюють правило про здійснення оплати після фактично наданих послуг перевезення, між тим, ані положення договору, ані норми чинного законодавства, які регламентують правовідносини з перевезення, не містять заборони дострокового виконання зобовязання з оплати на користь Перевізника у розумінні ст.531 Цивільного кодексу України.

Відтак, посилання Позивача на відсутність підписаних документів, передбачених п.3.13 договору, у відношенні до послуг перевезення на стягувану суму в розмірі 42000,00грн., не є достатньою підставою для її повернення в порядку ст.1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з рішенням суду першої інстанції, що отримана Відповідачем сума оплати в розмірі 42000,00грн. згідно платіжного доручення №258 від 14.03.2017р. (призначення платежу - «оплата за транспортні послуги, з-но рах.№35 від 13.03.2017р., дог.№0113/16 від 10.10.16, в т.ч. ПДВ 20% - 7000,00грн.) на підставі укладеного між сторонами договору, який є належною підставою для набуття Відповідачем (як Перевізником) права на отримання стягуваних грошових коштів, автоматично виключає (в силу відсутності рішення про недійсність означеного договору та встановлення факту його дії на момент виникнення спірних відносин) безпідставність набуття стягуваних грошових коштів на момент такого набуття, що також вбачається з наведеної місцевим судом постанови Верховного Суду України №6-88цс13 від 02.10.2013р., а також постанови Верховного Суду України №3-189гс17 (по справі №923/1233/15) від 07.06.2017р. (а.с.а.с.135-143)

Враховуючи наведене, а також те, що будь-яких інших підстав, передбачених ст.104 Господарського процесуального кодексу України для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс» залишається без задоволення, а переглядуване рішення без змін, що за змістом ст.49 вказаного Кодексу має наслідком віднесення на рахунок Скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецпоставка плюс», м.Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 30.05.2017р. (повний текст підписано 01.06.2017р.) по справі №905/944/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 30.05.2017р. (повний текст підписано 01.06.2017р.) по справі №905/944/17 залишити без змін.

3. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Д.О. Попков

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3

Надрук. 4 примірників: 1,2 - сторонам; 3- у справу, 4- ГСДО