ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 914/3271/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Іванової Л.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 20.04.2017
та на рішеннягосподарського суду Львівської області від 07.02.2017
у справі№ 914/3271/16 господарського суду Львівської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1. Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради; 2. Львівське комунальне підприємство "Старий Сихів";
проусунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом примусового виселення
в судовому засіданні взяли участь представники:

- ФОП ОСОБА_5 повідомлений, але не з'явився,

- ФОП ОСОБА_4 повідомлений, але не з'явився,

- Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради повідомлений, але не з'явився,

- Львівського КП "Старий Сихів" повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (надалі - ФОП ОСОБА_5 / позивач) звернувся до господарського суду Львівської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 (надалі - ФОП ОСОБА_4 / відповідач) та просив суд усунути перешкоди в користуванні ФОП ОСОБА_5 приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 6,0 кв. м., шляхом примусового виселення відповідача ФОП ОСОБА_4

Рішенням господарського суду Львівської області від 07.02.2017 (суддя Яворський Б.І.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 (головуючий суддя Кордюк Г.Т., судді: Гриців В.М., Давид Л.Л.), позовні вимоги задоволено повністю: зобов'язано ФОП ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ФОП ОСОБА_5 приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 6,0 кв. м., шляхом примусового виселення.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням та постановою, ФОП ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постанову, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_5

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи, однак вони не скористалися своїм правом бути присутніми в судовому засіданні.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 04.10.2013 Львівською міською радою прийнято рішення "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на вул. І.Кавалерідзе, 7".

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 13096193 від 20.11.2013, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2013 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлове приміщення першого поверху під номером XVIII за адресою: м. Львів, вул. Кавалерідзе, буд. 7, загальною площею 6 кв. м є комунальною власністю, а власником є Львівська міська рада.

Судами досліджено, що 25.06.2014 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та ФОП ОСОБА_5 (орендар) укладено договір № С-9063-14 оренди нерухомого майна (надалі - договір оренди), згідно з умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що перебуває на балансі ЛКП "Старий Сихів". Об'єктом оренди є приміщення, загальною площею 6,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктами 3.1, 3.3 договору оренди передбачено, що приймання-передачу об'єкта оренди здійснюють орендар та балансоутримувач; при передачі об'єкта оренди складається акт приймання-передачі, який підписують орендар та балансоутримувач.

Термін договору оренди встановлено з 25.06.2014 до 24.06.2017 (п. 4.1 договору оренди).

На виконання умов договору оренди, як встановлено судами, 25.06.2014 сторони підписали акт приймання-передачі нежитлового приміщення.

Предметом спору в даній справі є вимога позивача - ФОП ОСОБА_5 зобов'язати відповідача - ФОП ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 6,0 кв. м., шляхом примусового виселення відповідача.

Позивач, обґрунтовуючи підстави позову, посилався на те, що ним було виявлено незаконне користування спірним орендованим приміщенням іншою особою, а саме - ФОП ОСОБА_4, у зв'язку з чим листом від 05.12.2016 ФОП ОСОБА_5 надіслав претензію про усунення перешкод в користування нежитловим приміщенням та його звільнення, яка залишена одержувачем без виконання. Наведене і стало підставою для звернення ФОП ОСОБА_5 до суду з відповідним позовом.

Господарський суд Львівської області, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, з огляду на те, що відповідачем - ФОП ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів підставності користування спірним нежитловим приміщенням, тоді як згідно з чинним договором оренди даним приміщенням позивач користується на праві оренди, при цьому, як підтверджується матеріалами справи, відповідач чинить перешкоди у використанні орендарем спірного приміщення чим порушує його права та законні інтереси.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності у розумінні ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Так, відповідно до ст. ст. 387, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном та витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому, згідно зі ст. 28 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Як уже зазначалося, підставою позову в межах даної справи стало посилання позивача на належне йому право користування орендованим нежитловим приміщенням, яке є комунальною власністю Львівської міської ради, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод у здійсненні ним цих правомочностей.

А відтак, оскільки право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, суди, з урахуванням вищевикладеного, правомірно дійшли висновку, що позивачем належними доказами доведено факт створення відповідачем перешкод у здійсненні ФОП ОСОБА_5 права користування і розпорядження орендованим нежитловим приміщенням, та задовольнили позов.

При цьому, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про відхилення, як необґрунтованих, посилань відповідача на наявність у нього права на користування вказаним приміщенням у зв'язку з перебуванням такого приміщення у спільній сумісній власності власників квартир багатоквартирного будинку та відсутністю заперечень останніх щодо використання приміщення відповідачем, зважаючи на таке.

Судами було встановлено та з матеріалів справи вбачається, що власником нежитлового приміщення першого поверху під номером XVIII за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 6 кв. м. на праві комунальної власності є Львівська міська рада, що підтверджується відповідними свідоцтвом про право власності № 13096193 від 20.11.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, самим відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що спірне приміщення є об'єктом права спільної сумісної власності усіх власників квартир та нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку, окрім зазначення про це у відзиві на позовну заяву, апеляційній та касаційній скаргах. А відтак, безпідставними є посилання ФОП ОСОБА_4 у касаційній скарзі на незастосування судами попередніх інстанцій ст. 382 ЦК України, ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. ст. 1, 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

До того ж, невмотивованими є доводи ФОП ОСОБА_4, викладені у поданій до Вищого господарського суду України касаційній скарзі, щодо порушення як місцевим, так і апеляційним господарськими судами ст. 79 ГПК України, що полягає на думку відповідача, зокрема, в тому, що суди були зобов'язані зупинити провадження у даній справі у зв'язку з розглядом Сихівським районним судом м. Львова пов'язаної цивільної справи за позовом гр. ОСОБА_6 до Львівської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності № 13096193 від 20.11.2013, оскільки обставини, які будуть встановлені під час її розгляду, матимуть істотне значення для вирішення даної справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

При цьому пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Як відзначено судами, зі штампу на позовній заяві гр. ОСОБА_6 вбачається, що остання зареєстрована районним судом тільки 01.02.2017, тоді як провадження у даній господарській справі № 914/3271/16 за позовом ФОП ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірним нежитловим приміщенням шляхом примусового виселення було порушено ще 28.12.2016. Крім того, свідоцтво про право власності № 13096193 від 20.11.2013 було чинне як на момент укладення спірного договору оренди, так і на момент звернення позивача до господарського суду Львівської області з відповідним позовом.

При цьому, судами було вірно звернуто увагу відповідача на те, що останній, у разі встановлення обставин, які могли би мати істотне значення для вирішення даної справи, не позбавлений права в подальшому звернутися до суду із заявою в порядку, визначеному розділом ХІІІ ГПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовані норми матеріального права, а доводи скаржника не спростовують законності прийнятих у справі рішень.

В силу ст.ст. 42, 43, 47 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення ухвалюється суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 та рішення господарського суду Львівської області від 07.02.2017 у справі № 914/3271/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

Л.Б. Іванова