РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017Справа №910/8709/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про розірвання договору

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: Чумаков Д.В. - представник за довіреністю № 17/67 від 19.11.2015;

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.05.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" з вимогами до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про розірвання договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», якою зобов'язано осіб, що використовують тару і пакувальні матеріали або імпортовують їх разом з продукцією, або самостійно забезпечити їх утилізацію, або укласти відповідний договір з відповідачем, між сторонами було укладено договір №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014. Разом з тим, позивач зазначає, що 18.03.2015 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №128, згідно з якою постанова Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» втратила чинність. Наведене, за твердженням позивача, свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, у зв'язку з чим на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України просить суд розірвати договір №06/00247/ІМ-00 про надання послуг від 16.01.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 порушено провадження у справі № 910/8709/17 та справу призначено до розгляду на 23.06.2017.

19.06.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2017 розгляд справи відкладено до 18.07.2017.

18.07.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування представника відповідача у відпустці.

У судове засідання 18.07.2017 з'явився представник позивача, який підтримав позов.

Представник відповідача у судове засідання 18.07.2017 не з'явився, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується повідомленням про вручення №642.

Розглянувши у судовому засіданні 18.07.2017 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє в його задоволенні з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь його іншого представника.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 18.07.2017 за відсутності представника відповідача та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 18.07.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (замовник, позивач) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (виконавець, відповідач), з метою створення умов для організації збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини, а також зменшення негативного впливу відходів на довкілля, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», було укладено договір про надання послуг №06/00247/ІМ-00.

За змістом п. 1.1. договору, його предметом є надання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах і за тарифами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини».

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, виконавець зобов'язується надати послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів; за підсумками кожного місяця відповідно до сплачених сум, зазначених у Відомостях «Про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту» надати акт надання послуг.

Згідно з п. 4.1. договору, ціна договору складається із сум, зазначених у відомостях, наданих замовником, які є невід'ємною частиною цього договору.

Як встановлено п. 11.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014.

У разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за два місяці до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах. Договір не може бути розірваний в односторонньому порядку (п.п. 11.2, 11.3 договору).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання послуг №06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», що була чинна на дату укладення договору №06/00247/ІМ-00, погоджено пропозицію Міністерства економіки щодо перетворення державної компанії з переробки та утилізації використаної тари й упаковки "Укртарапереробка" в державну компанію "Укрекокомресурси" (далі - Компанія) з віднесенням її до сфери управління Міністерства економіки та покладенням на неї виконання функцій щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів, у тому числі використаної тари і пакувальних матеріалів вітчизняного та імпортного виробництва, як вторинної сировини.

Судом встановлено, що повним найменуванням державної компанії "Укрекокомресурси", відповідно до статуту останньої, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2002 р. N 1393, є наступне: Державна компанія з утилізації відходів як вторинної сировини.

Судом встановлено, що в подальшому найменування вказаної компанії було змінено: відповідно до статуту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2002 р. N 1393, у редакції від 09.12.2010, у тексті Статуту слово "Компанія" в усіх відмінках замінено відповідно словами "Підприємство". Так, відповідно до п. 1.1. статуту офіційне найменування Підприємства: українською мовою: повне - Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, скорочене - Державне підприємство "Укрекоресурси".

Відтак, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», що була чинна на дату укладення договору №06/00247/ІМ-00, виконання функцій щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів, у тому числі використаної тари і пакувальних матеріалів вітчизняного та імпортного виробництва, як вторинної сировини, покладено на відповідача.

Згідно з п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», установлено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, зобов'язані:

самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Компанією договори про організацію їх збирання, заготівлі та утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови;

забезпечити виконання встановлених пунктом 3 цієї постанови норм утилізації, незалежно від того, самостійно чи на підставі укладених договорів вони здійснюють збирання і заготівлю використаних тари і пакувальних матеріалів;

подавати щороку до 10 грудня територіальним органам Міністерства охорони навколишнього природного середовища інформацію про обсяги використаних ними тари і пакувальних матеріалів.

Кошти, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до цієї постанови, зараховуються на спеціальний рахунок, відкритий Компанією в Державному казначействі, і використовуються в порядку та за напрямами, визначеними Кабінетом Міністрів України (п. 5 постанови).

Згідно з розділом 2 Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30 липня 2009 р. N 789/414/709 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2009 р. за N 717/16733, що був чинним на дату укладення договору №06/00247/ІМ-00, митне оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах здійснюється згідно з вимогами законодавства України, в тому числі цього Порядку. Підставою для митного оформлення є наявність у лівому нижньому кутку на зворотному боці аркуша з позначенням 1/6 єдиного адміністративного документа форми МД-2 особистої печатки "Ввіз дозволено" державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища територіальних органів та спеціальних підрозділів Міністерства охорони навколишнього природного середовища України (далі - держекоінспектор). Особиста печатка держекоінспектора поста екологічного контролю на митній території України "Ввіз дозволено" проставляється після складання відомості про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту (далі - Відомість), за формою, наведеною в додатку 1, згідно з вимогами цього Порядку. Одержувачу (імпортеру) товарів або особі, яка уповноважена на декларування, необхідно скласти Відомість.

Відомість складається за наявності договору з організації збирання, заготівлі та утилізації тари і пакувальних матеріалів (далі - Договір) з Компанією або за наявності підтверджуючих документів щодо самостійного приймання та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів (п. 2.5. Порядку).

Судом встановлено, що 18.03.2015 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №128 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», відповідно до якої визнано такою, що втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 р. N 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" (Офіційний вісник України, 2001 р., N 31, ст. 1412).

При цьому, згідно з наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства фінансів України від 2 листопада 2015 року N 1388/424/973, наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30 липня 2009 р. N 789/414/709, яким затверджено Порядок здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах, втратив чинність.

Судом встановлено, що позивачем було складено пропозицію про розірвання договору №17/394-696 від 12.04.2017, згідно з якою позивач пропонував відповідачу дати згоду на розірвання договору №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014 у зв'язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він не мав можливості самостійно забезпечити утилізацію тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2011 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» мінімальних норм утилізації, у зв'язку з чим на виконання вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 між сторонами було укладено договір №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014. Разом з тим, позивач зазначає, що 18.03.2015 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №128, згідно з якою постанова Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини» втратила чинність. Наведене, за твердженням позивача, свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, у зв'язку з чим на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України просить суд розірвати договір №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 16.01.2014 між Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (замовник, позивач) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (виконавець, відповідач), з метою створення умов для організації збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини, а також зменшення негативного впливу відходів на довкілля, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», було укладено договір про надання послуг №06/00247/ІМ-00, предметом якого є надання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах і за тарифами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини».

Як встановлено п.п. 11.1., 11.2 договору №06/00247/ІМ-00, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014. У разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за два місяці до закінчення терміну його дії, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах.

З огляду на ненадання сторонами доказів надіслання письмових заяв про розірвання договору в порядку, визначеному договором (за два місяці до закінчення терміну його дії - 31.12.2014), суд доходить висновку, що такий договір було в подальшому пролонговано та станом на дату подання позову та розгляду справи є чинним.

В силу положень статей 3 та 627 Цивільного кодексу України одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, позивачем було складено пропозицію про розірвання договору №17/394-696 від 12.04.2017, згідно з якою позивач пропонував відповідачу дати згоду на розірвання договору №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014 у зв'язку з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини».

Однак, відповідач згоди на розірвання договору №06/00247/ІМ-00 на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції від 16.01.2014 не надав, матеріали справи відповіді на пропозицію про розірвання договору не містять.

Частиною 1 ст. 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності умов, вказаних у частині другій статті 652 Цивільного кодексу України, а саме:

в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Як встановлено судом, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №915 «Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини», що була чинна на дату укладення договору №06/00247/ІМ-00, установлено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, зобов'язані, зокрема, самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Компанією (відповідачем) договори про організацію їх збирання, заготівлі та утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови.

Як встановлено судом, згідно з розділом 2 Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30 липня 2009 р. N 789/414/709 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 липня 2009 р. за N 717/16733, що був чинним на дату укладення договору №06/00247/ІМ-00, зобов'язано імпортера товарів складати відомість, що складається за наявності договору з організації збирання, заготівлі та утилізації тари і пакувальних матеріалів з Компанією (відповідачем) або за наявності підтверджуючих документів щодо самостійного приймання та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів (п. 2.5. Порядку).

Разом з тим, як встановлено судом, 18.03.2015 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №128 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», відповідно до якої визнано такою, що втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 р. N 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" (Офіційний вісник України, 2001 р., N 31, ст. 1412).

При цьому, згідно з наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства фінансів України від 2 листопада 2015 року N 1388/424/973, наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30 липня 2009 р. N 789/414/709, яким затверджено Порядок здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах, втратив чинність.

Суд зазначає, що умовами п. 11.3. договору №06/00247/ІМ-00 встановлено, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку.

Разом з тим, п.п. 11.1, 11.2. договору передбачено умови про термін його дії із автоматичною пролонгацією на новий термін та правило, за якого сторона договору вправі не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку його дії, надіслати іншій стороні письмову заяву про розірвання договору, тобто фактично заяву, в якій виразити свій намір на непродовження дії договору на новий термін.

Так, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 р. N 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" була визнана такою, що втратила чинність, у зв'язку з прийняттям 18.03.2015 Кабінетом Міністрів України постанови №128 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», а наказ Міністерства економіки України, Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної митної служби України від 30 липня 2009 р. N 789/414/709 втратив чинність 02.11.2015, позивач не був позбавлений права заявити відповідачу свої заперечення щодо продовження терміну дії договору №06/00247/ІМ-00 в порядку, ним передбаченому, зокрема, протягом 2016 року (по 31.10.2016).

Також, суд зазначає, що втрата чинності нормативного акту, з урахуванням якого було укладено договір, не може бути достатньою підставою для розірвання договору в порядку ст. 652 Цивільного кодексу України, тоді-як позивачем не обґрунтовано, в чому конкретно полягає істотність зміни обставин. Так, позивач не доводить, що необхідність в отриманні послуг на організацію збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакування матеріалів імпортованої продукції відпала, зокрема, позивачем не надано доказів можливості самостійного здійснення вказаних видів послуг, а також не надано доказів можливості укладення такого договору з іншими особами, зокрема, за тарифами, нижчими, ніж ті, що вказані у договорі №06/00247/ІМ-00.

Окрім того, виходячи з правової природи договору послуг, підставою для надання послуг виконавцем є завдання іншої сторони - замовника, а отже за відсутності замовлення позивача на надання відповідачем послуг, що є предметом договору №06/00247/ІМ-00, такі послуги не будуть надаватись відповідачем.

З огляду на наведене, позивачем не доведено наявності істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору №06/00247/ІМ-00, так само, як і не доведено одночасного існування всіх чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, необхідних для розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, а отже відсутні підстави для розірвання укладеного між сторонами договору про надання послуг №06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014 в порядку ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про розірвання договору про надання послуг №06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014 не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права направити відповідачу у строк, передбачений п. 11.2. договору про надання послуг №06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014, свої заперечення щодо подальшої пролонгації цього договору.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 24.07.2017

Суддя І.М. Отрош