ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року Справа № 911/3309/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Козир Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова Владислава Володимировича
на рішення від та на постанову відГосподарського суду Київської області 07.02.2017 Київського апеляційного господарського суду 18.04.2017
у справі№ 911/3309/15
Господарського судуКиївської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
доЗакритого акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"
прозвернення стягнення на предмет іпотеки

у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Таболін О.С.; Ханович К.В.;
- відповідача - третьої особи Мишакова Ю.А.; повідомлений, але не з'явився;
ВСТАНОВИВ:

28.07.2015 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Закритого акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.02.2017 у справі № 911/3309/15 (суддя Кошик А.Ю.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2017 (колегія суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуючий суддя, судді Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.), у позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2017 у справі № 911/3309/15, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл" надало відзив на касаційну скаргу, в якому з нею не погоджується та просить касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2017 у справі № 911/3309/15 залишити без змін.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, 05.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (банк), що виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Приватного акціонерного товариства "Сведбанк Інвест" (18.12.2007 Національним банком України зареєстровано зміну назви (найменування) Закритого акціонерного товариства "ТАС-ІНВЕСТБАНК" на Закрите акціонерне товариство "Сведбанк Інвест", що є правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Закритого акціонерного товариства "ТАС-ІНВЕСТБАНК". 12.06.2009 Національним банком України зареєстровано зміну назви (найменування) Закритого акціонерного товариства "Сведбанк Інвест" на Приватне акціонерне товариство "Сведбанк Інвест", що є правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Закритого акціонерного товариства "Сведбанк Інвест") було укладено кредитний договір № 584 з подальшими змінами та доповненнями (надалі - кредитний договір).

16.11.2010, з метою забезпечення своєчасного і належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" та Закритим акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" було укладено іпотечний договір, за умовами якого ЗАТ "Сільпо Рітейл" передано в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 60 (групи приміщень № 169) в літ."А", загальною площею 2228,90 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, пр-т. Григоренка, 23 А (надалі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 5807,00 кв. м, кадастровий номер :90:002:0003.

18.06.2013 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (надалі - покупець/новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" (29.04.2013 Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Омега Банк", яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Публічного акціонерного товариства ""Сведбанк") (продавець) укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. договір купівлі-продажу прав вимоги (зареєстрований в реєстрі за № 1358).

Відповідно до умов договору купівлі-продажу прав вимоги від 18.06.2013 та ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 Цивільного кодексу України у зобов'язанні позичальника - ТОВ "Фоззі-Фуд" за кредитним договором № 584 від 05.12.2007, а також за договорами укладеними з метою забезпечення своєчасного та належного виконання ТОВ "Фоззі-Фуд" своїх зобов'язань за кредитним договором (у тому числі за іпотечним договором від 16.11.2010, укладеним між ПАТ "Сведбанк" та ЗАТ "Сільпо Рітейл"), відбулася заміна кредитора з Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" на Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", яке набуло статусу нового кредитора (позивач).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не заявлено вимог безпосередньо до позичальника, факт наявності заборгованості та її прострочення позичальником не встановлено. Дослідження відповідних обставин наявності простроченої заборгованості, які мають бути встановлені насамперед щодо позичальника (підставою для застосування забезпечувального заходу є порушення боржником зобов'язання), в межах позову, заявленого лише до майнового поручителя, який не є боржником за основним зобов'язанням, не відповідає встановленому чинним законодавством порядку захисту прав та законних інтересів в суді, оскільки не передбачено офіційного встановлення прав та обов'язків щодо особи, яка не є стороною у справі. Крім того, судом встановлено, що відповідно до штампу на конверті, в якому надійшла позовна заява, позов подано 20.07.2015, та як зазначає сам позивач, вимоги у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором отримані відповідачем та позичальником 23.06.2015, тому станом на момент подання позову не минуло 30 днів виконання вимог позивача щодо сплати достроково заборгованості за кредитним договором, що свідчить про передчасність подання позову (на момент подання позову 20.07.2015 не настав 30 денний строк виконання вимог позикодавця/іпотекодержателя). Враховуючи, що в позові заявлено лише вимогу до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, тобто позивачем обрано позасудовий спосіб задоволення вимоги іпотекодержателя, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний господарський суд визнав висновок суду першої інстанції про те, що станом на момент подання позовної заяви не минуло 30 днів виконання вимог позивача щодо сплати заборгованості за кредитним договором необгрунтованим та встановив, що на момент подання позову минув 30-денний строк виконання вимоги, передбачений п. 11 іпотечного договору, оскільки позовна заява була направлена на адресу Господарського суду Київської області не 20.07.2015, а 28.07.2015 - що вбачається з конверту та опису вкладення у цінний лист № 186. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи. Водночас, апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано позасудовий спосіб задоволення вимоги іпотекодержателя, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у позові, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі в редакції, що діяла на момент порушення провадження у справі, а також змісту цієї ж норми Конституції України у редакції Закону України від 02.06.2016 № 1401-VIII, щодо поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить прямого застереження щодо не допустимості судового захисту права власності у разі наявності законодавчо встановленого способу звернення стягнення на іпотечне майно у позасудового порядку.

Так, частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі позасудового врегулювання спору, оскільки обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і позасудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. При цьому, термін "досудовий порядок врегулювання спору", який, відповідно до положень частини третьої ст. 124 Конституції України може бути законом визначений обов'язковим не є тотожним терміну "позасудовий спосіб захисту".

Водночас, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Таким чином, виходячи з положень частини 2 статті 16 ЦК України, статей 33, 36, частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов"язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним (такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України у постанові від 26.12.2011 у справі №4/1, від 19.08.2014 у справі № 5011-32/10471-2012).

Як зазначено судами попередніх інстанцій, підпункт 12.3.1 пункту п. 12.3 в іпотечному договорі передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Так, згідно із пп. 12.3.1 п. 12.3 іпотечного договору сторони домовились, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснюється відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку суб'єкта оціночної діяльності, що визначається за вибором сторін. При цьому, сторони домовились, що якщо протягом 10 робочих днів сторонами не було погоджено такого суб'єкта оціночної діяльності, вартість предмета іпотеки визначається на підставі висновку суб'єкта оціночної діяльності, визначеного іпотекодержателем. У випадку перевищення вартості предмету іпотеки, що вказана у висновку суб'єкта оціночної діяльності, над розміром заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, іпотекодержатель перераховує, відповідно до діючого законодавства України, різницю на поточний рахунок іпотекодавця. Сторони, з розумінням змісту ст. 37 Закону України "Про іпотеку" свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту пункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця.

У пункті 12.5 іпотечного договору передбачено, що у разі застосування іпотекодержателем п. 12.3 цього договору, іпотекодавець протягом двадцяти робочих днів з дати, у яку іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (визначається відповідно до п. 11 цього договору), зобов'язаний передати іпотекодержателю на його вимогу технічну та іншу документацію на предмет іпотеки, необхідну для реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки або укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Однак, суди попередніх інстанцій, в порушення вимог ст. 43 ГПК України, не встановили чи дотримано позивачем встановлений пп. 12.3.1 п. 12.3, п. 12.5 іпотечного договору порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність.

Крім того, судам слід було з'ясувати чи звертався банк до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно, чи наявні у державного реєстратора підстави для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чи відмінний на даний час обсяг майна від того, що передавалося в іпотеку відповідно до іпотечного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі № 6-1685цс16.

Таким чином, господарським судам у даному випадку належало дослідити обставини, що свідчать про наявність або відсутність порушеного права позивача та з урахуванням заперечень відповідача вирішити спір по суті, що судами зроблено не було.

Отже, як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо посилання судів попередніх інстанцій на постанову Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219 цс16 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11123 ГПК України якщо судове рішення оскаржується з підстав неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, справа розглядається на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України. Засідання є правомочним за умови присутності на ньому не менше двох третин суддів від загального складу кожної з відповідних судових палат Верховного Суду України.

В постанові Верховного Суду України, прийнятій на спільному засіданні цивільної та господарської палат Верховного Суду України, від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, викладено позицію про те, що визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем є можливим у судовому порядку за встановлення судами невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, за наявності в іпотечному договорі застереження про право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки; при цьому, у вказаних постановах зазначено про те, що в такому випадку, застосування судами норм статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку" є неправильним, водночас, за встановлення наведених обставин (невиконання боржником грошових зобов'язань, наявності у договорі відповідного застереження), є правомірним захист порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

З огляду на наведене справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку, і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2017 у справі № 911/3309/15.

Справу № 911/3309/15 передати на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Т.П. КОЗИР