ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Справа № 904/11448/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П., Яценко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиФермерського господарства "Гайворонського А.І."
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.04.2017
у справі№ 904/11448/16
Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФермерського господарства "Гайворонського А.І."
доПублічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"
провизнання недійсною окремої частини правочину

в судовому засіданні взяли участь представники :

від позивача: від відповідача: від третьої особи:Михалевич М.А. (договір від 28.07.2017) не з'явились не з'явились

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Панна С.П.) від 08.02.2017, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Науменко І.М., судді: Чус О.В., Кузнецов В.О.) від 06.04.2017, у справі №904/11448/16 в позові відмовлено.

В касаційній скарзі Фермерське господарство "Гайворонського А.І." просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.203, 215, 217, 524 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст.34, 41 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідач та третя особа не скористались правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника позивача, який підтримав викладені в касаційній скарзі вимоги та доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

Фермерське господарство "Гайворонського А.І." звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним п.2.4. укладеного сторонами спору договору фінансового лізингу від 17.10.2013 №DNH2LN104326. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, відповідно до яких п.2.4. договору передбачає винагороду за користування майном у вигляді формули, а не у вигляді певної суми в гривнях або в іноземній валюті, що суперечить вимогам ст.524 ЦК України.

Судами встановлено таке.

17.10.2013 між Фермерським господарством "Гайворонського А.І." (далі лізингоодержувач, позивач) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (далі банк, відповідач) був укладений договір фінансового лізингу №DNH2LNI04326 (далі Договір), відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. якого Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" зобов'язався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Новофарм", а потім передати лізингоодержувачу, а лізингоодержувач прийняти від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до Специфікації, наданої в додатку №1 до даного договору. Вартість майна становить: 1689026,92грн, ПДВ 337805,39грн, а всього до оплати 2026832,31грн.

За приписами п.2.1. Договору загальна сума цього Договору становить 2026832,31грн і складається з: суми авансового платежу 520817,80грн, згідно з п.1.4.; загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1506014,51грн, згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у додатку №2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно з п.2.2. Договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, також винагороду за користування майном у розмірі згідно формулі (п.2.4. Договору).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, попередні судові інстанції правомірно виходили з такого.

Частиною першою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з п.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

В статті 628 ЦК України також вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 ЦК України).

За приписами ст.ст.806, 807 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Зобов'зання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ст.524 ЦК України).

У пункті 2.4. Договору сторони договору визначили формулу, за якою лізингодавець здійснюватиме розрахунок винагороди за користування майном, розмір винагороди згідно вказаної формули залежить, зокрема, від співвідношення офіційного курсу української гривні до долару США на день розрахунку. У цьому ж пункті сторони погодили, що сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні.

Враховуючи зазначене вище, Вищий господарський суд України суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про те, що зміст пункту 2.4. Договору, яким визначено винагороду за користування майном, не суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема положенням ст.524 ЦК України, оскільки Договором визначено у якій валюті здійснюється правочин - національна валюта України - гривня, а пунктом 2.4. валюта зобов'язання не змінюється, а виражається у гривні.

Зважаючи на положення ст.627 ЦК України, яким визначено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання недійсним п.2.4. Договору.

Доводи скаржника про те, що пункт 2.4. Договору конкретно не встановлює в якій саме грошовій одиниці зобов'язання підлягає виконанню, а також про те, що для вирішення питання у якій одиниці виміру виражається результат застосування формули, унормованої сторонами у оспорюваному пункті, у справі мала б бути призначена відповідна експертиза, спростовуються безпосередньо змістом останнього речення абзацу 4 пункту 2.4. Договору, згідно якого сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди першої та апеляційної інстанцій не припустились порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фермерського господарства "Гайворонського А.І." залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.04.2017 у справі №904/11448/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді І. Ходаківська

О. Яценко