Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "24" липня 2017 р. Справа № 906/447/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. від 21.07.2017;

від відповідача: ОСОБА_2- голова Селянського фермерського господарства "Аграрник"

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур"

до Селянського фермерського господарства "Аграрник"

про стягнення 464181,78 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 464181,78 грн., з яких 193039,80 грн. - основний борг; 54771,76 грн. - відсотки за товарним кредитом; 79712,96 грн. - пеня; 52282,62 грн. - 21% річних; 33726,68 грн. - інфляційні нарахування; 50647,96 грн. - штраф.

Ухвалою господарського суду від 26.05.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 13.06.2017.

В судовому засіданні від 13.06.2017, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 20.06.2017.

Ухвалою від 20.06.2017 суд відклав розгляд справи на 11.07.2017.

В судовому засіданні від 11.07.2017, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 20.07.2017.

В судовому засіданні від 20.07.2017, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 24.07.2017.

11.07.2017 р. та повторно 20.07.2017 представниками відповідача подано клопотання про призначення експертизи (а.с. 166-168; 176-178), відповідно до яких останній просить:

1) Призначити почеркознавчу експертизу Додаткової угоди № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД у справі № 906/447/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакур» до Селянського фермерського господарства «Аграрник» та поставити на вирішення експерту наступне питання:

- Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у Додатковій угоді № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД від 21 березня 2016 року (на зворотній стороні, який розташований під реквізитами СФГ «Аграрник» в графі СФГ ОСОБА_2І.) ОСОБА_2 чи іншою особою?

2) Призначити технічну експертизу Додаткової угоди № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД від 21 березня 2016 року у справі № 906/447/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакур» до Селянського фермерського господарства «Аграрник» та поставити на вирішення експерту наступні питання:

- Яким способом нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» на зворотній стороні Додаткової угоди № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД?

- Чи нанесено відтиск печатки СФГ «Аграрник» на зворотній стороні Додаткової угоди № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД печаткою, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження?

- Чи нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» у той час, яким датований документ, а саме 21.03.2016 року?

3) Проведення почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документа доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (КНДІСЕ) (адреса: 03680, м. Київ, вул. Смоленська, 6);

Обґрунтовуючи подане клопотання представник відповідача вказує, що не підписував та не скріплював печаткою підприємства додаткову угоду №1 до договору поставки від 21.03.2016, на підставі якої позивач ґрунтує свої вимоги щодо стягнення пені, 22% відсотки річних за товарним кредитом, штраф та 21% річних.

Вважає, що результати проведеної експертизи вплинуть на кінцевий результат розгляду справи.

Дослідивши клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку про відхилення поданого представником відповідача клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (п.2 постанови пленуму ВГСУ № 4 від 23.03.2012).

Відповідно до ст.ст. 41, 42 ГПК України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Як вбачається з клопотання, відповідач просить призначити судову експертизу на предмет встановлення чи підписано додаткову угоду № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД керівником відповідача, оскільки вважає, що голова СФГ "Аграрник" ОСОБА_2 не підписував її, а печатка є підробленою.

Відхиляючи клопотання про призначення судової експертизи, суд врахував, що недійсність додаткової угоди не являється предметом дослідження у даній справі і матеріали справи не містять взаємносуперечливих доказів, оцінку яких необхідно здійснювати шляхом призначення експертизи.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 97-99,181).

Представники відповідача проти позовних вимог заперечили з підстав, викладених у письмовому відзиві від 20.06.2017 р. (а.с. 87-89) та наданих у судовому засіданні усних пояснень.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

16.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шакур" (постачальник, позивач) та Селянським фермерським господарством "Аграрник" укладено договір поставки № 1603-1/МД (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити продукцію, іменовану у подальшому Товар у кількості, асортименті, по ціні та в строки відповідно до умов даного договору та Додатків до нього, які є невід'ємною частиною договору та іменуються Специфікаціями.

Згідно п. 2.1 договору, кількість, асортимент та ціна товару на кожну окрему партію зазначається у кожному рахунку-фактурі до даного договору та у видаткових накладних. Рахунок-фактура, як підстава для оплати, надається покупцю. Видаткова накладна складається у письмовій формі, підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін і є невід'ємною частиною даного договору.

За умовами п. 5.1 договору, при здійснені розрахунків по Договору, покупець здійснює оплату вартості товару шляхом прямого банківського переказу грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника, згідно умов та термінів оплати, що вказані в рахунках-фактурах.

Відповідно до п. 6.1 договору, покупець одержує товар після підписання з постачальником цього Договору в термін, зазначений у специфікаціях.

Умови постачання товару вказуються у кожній специфікації на окрему партію товару (п. 6.2 договору).

Пунктом 8.2 договору сторони визначили, що у випадку порушення покупцем термінів оплати, відповідно до умов даного договору він оплачує постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми заборгованості, включаючи суму відсотків по товарному кредиту, за кожний день прострочення оплати, за весь період нарахування пені.

Договір набирає сили з моменту підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 11.1 договору).

21.03.2016 сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 (а.с. 19).

Пунктом 1 даної додаткової угоди сторони погодили, що умови цієї Додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами в межах договору поставки, починаючи з 21 березня 2016 року (включно).

Згідно п. 2 додаткової угоди сторони погодились в розділ 5 Договору поставки внести наступні зміни: пункт «5.2.5.3.» вважати пунктом «5.2.», пункт «5.4.» вважати пунктом «5.З.». Додати розділ 5 пунктом 5.4. в наступній редакції:

«Керуючись ст. 601 Цивільного кодексу України та 203 Господарського кодексу України. Сторони дійшли згоди, що будь-яка оплата Покупцем чи/або поставка Постачальником Товару або його частини може бути здійснена шляхом взаємозаліку, тобто зарахуванням зустрічних вимог по іншим договорам, що укладені між Покупцем та Постачальником. При цьому для зарахування достатньо заяви однієї Сторони».

За умовами пункту 3 додаткової угоди сторони погодились пункт 8.2 Договору поставки викласти в наступній редакції: У разі прострочення Покупцем оплати Товару в строки, зазначені у п. 5.1. цього договору, Покупець сплачує Постачальнику усю суму поставленого Товару, та 22% (двадцять два) проценти річних товарного кредиту від простроченої суми від дня, коли товар мав бути оплачений до дня його фактичної оплати.

Пункт 8.3 Договору поставки викласти в наступній редакції: «У разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1. цього договору., покупець додатково сплачує на користь постачальника:

- штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від неоплаченої покупцем суми поставленого товару;

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від неоплаченої покупцем суми товару, що поставлений;

- відповідно до ст. 625 ЦК України суму неоплаченого покупцем товару, що поставлений з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 21 % річних від вказаної суми як окремий вид відповідальності.

Пункт 8.4 договору поставки викласти в наступній редакції: "Сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог ч.6 ст. 232 ГК України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

24.03.2016 сторонами підписано специфікацію (додаток № 1) на товар, що постачає ТОВ " Шакур" на СФГ "Аграрник", відповідно до якої сторони погодили, що загальна вартість товару, що поставляється за даною специфікацією складає 300339,79 грн.

За умовами п. 4 специфікації термін поставки товару - березень 2016.

Оплата товару здійснюється на умовах : 10 (десять) календарних днів з моменту поставки товару (п. 5 специфікації).

Специфікація вступає в силу з моменту її підписання сторонами і є невід'ємною частиною договору 1603-1/МД від 16.03.2016.

06.06.2016 між сторонами підписано специфікацію до договору (додаток № 2), за умовами якої загальна вартість товару, що поставляється за даною специфікацією складає 33400,00грн. Термін поставки сторонами визначено - червень 2016 року.

Пунктом 5 специфікації сторонами погоджено, що оплата товару здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту поставки товару.

Специфікація вступає в силу з моменту її підписання сторонами і є невід'ємною частиною договору 1603-1/МД від 16.03.2016.

На виконання умов договору позивач виставив відповідачу рахунки на оплату товару, а саме: № КИСфШ-0210 від 24.03.2016 на суму 100503,79грн. (а.с. 63); № КИСфШ-0221 від 28.03.2016 р. на суму 59976,00 грн. (а.с 61); № КИСфШ-0233 від 28.03.2016 на суму 66360,00 грн. (а.с. 59); № КИСфШ-0249 від 30.03.2016 на суму 73500,00 грн. (а.с. 57); № КИС фШ-0159 від 16.03.2016 на суму 80500,00 грн. (а.с.22); № КИСфШ-0439 від 06.06.2016 на суму 4200,00грн. (а.с. 55) та № КИСфШ-0423 від 09.06.2016 на суму 29200,00грн. (а.с. 53).

В загальному позивачем виставлено рахунки для оплати товару на суму 414239,79грн.

При цьому, в кожному рахунку позивач зазначав дату, до якої рахунок дійсний для оплати.

Так, рахунок № КИСфШ-0210 від 24.03.2016 на суму 100503,79 грн. дійсний до оплати до 28.03.2016; № КИСфШ-0221 від 28.03.2016 р. на суму 59976,00 грн. - до 28.03.2016 (а.с 61); № КИСфШ-0233 від 28.03.2016 на суму 66360,00 грн. - до 31.03.2016 (а.с. 59); № КИСфШ-0249 від 30.03.2016 на суму 73500,00 грн. - до 04.04.2016 (а.с. 57); № КИС фШ-0159 від 16.03.2016 на суму 80500,00 грн. - до 20.03.2016 (а.с.22); № КИСфШ-0439 від 06.06.2016 на суму 4200,00грн. - до 09.06.2016 (а.с. 55); № КИСфШ-0423 від 09.06.2016 на суму 29200,00грн. - 29200,00 грн. (а.с. 53).

На підставі видаткової накладної № 240316/007 від 24.03.2016 позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 100503,80 грн. (а.с. 62); на підставі видаткової накладної № 280316/002 від 28.03.2016 поставлено товар на загальну суму 59976,00грн. (а.с. 60); на підставі видаткової накладної № 280316/014 від 28.03.2016 відповідачеві поставлено товар на загальну суму 66360,00 грн. (а.с. 58); на підставі видаткової накладної № 300316/003 від 30.03.2016 позивач поставив товар на загальну 73500,00грн. (а.с. 56); на підставі видаткової накладної № 060616/004 від 06.06.2016 позивач поставив товар на загальну суму 4200,00 (а.с.54); на підставі видаткової накладної № 130616/005 від 13.06.2016 позивач поставив товар на загальну суму 29200,00 грн. (а.с.52),

Згідно видаткових накладних відповідачу поставлено товар на загальну суму 333739,80 грн.

Відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань порушив умови договору щодо строку оплати товару та не оплатив поставлений товар у повному обсязі.

Як вказує позивач , відповідачем були здійснені наступні платежі:

- 16.03.2016 в сумі 80500,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 16.03.2016 (а.с. 23). Призначення платежу " за насіння льону згідно рахунку № КИСфШ - 0159;

- 24.10.2016 в сумі 33 400,00 грн., що підтверджується банківською випискою від 24.0.2016 (а.с. 50), призначення платежу "За насіння льону згідно рахунку № КИСфШ-0423,0439 від 06.06.2016;

- 09.11.2016 кошти в сумі 50 000,00 грн. були перераховані відповідачем як кредиторська заборгованість по іншому договору № 1-ФД від 30.05.2016р., про що свідчить банківська виписка по рахунку N 5000 та, які були в частині 26800,00 грн. зараховані Позивачем Відповідачу, як оплата заборгованості по Договору№ 1603-1/МД, про що свідчить лист-заява позивача № 0911/ІТІ-01 від 09.11.2016 року (а.с. 49).

Таким чином відповідачем оплачено товар в сумі 140700,00грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати товару, у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 193039,80 грн. (333739,80 грн. - 140700,00грн.).

В обгрунтування факту наявності між сторонами правовідносин, які виникли між сторонами згідно договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 р. позивачем подано копії податкових декларацій з податку на додану вартість за періоди, в яких проводились бухгалтерські операції (а.с. 97-164).

На підстав п 8.2 Договору поставки позивачем за неналежне виконання умов договору щодо своєчасної оплати товару нараховано відповідачу 22% (двадцять два) проценти річних товарного кредиту від простроченої суми в сумі 54771,76 грн.

На підставі п. 8.3 Договору, позивачем, за прострочення оплати товару нараховано відповідачу 50647,96 грн. штрафу, 79712,96 грн. пені та 52282,62 грн. 21% річних.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 33726,68 грн. інфляційних.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечили. Підтвердили, що відповідачем здійснювалося перерахування коштів на рахунок позивача в сумі 80500,00 грн. та 33400,00 грн. та було отримано товарно - матеріальні цінності за видатковими накладними № 300316/003 від 30.03.2016 р. на суму 73500,00 грн.; № 060616/004 від 06.06.2016 р. на суму 4200,00 грн.; № 130616/005 від 13.06.2016 р. на суму 29200,00 грн.

Вказав, що за іншими видатковими накладними кошти не сплачувалися, а товар не отримувався.

Зазначив, що Додаткова угода не підписувалась головою СФГ "Аграрник" та не скріплювалась оригіналом печатки СФГ "Аграрник".

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 та додаткової угоди № 1 від 21.03.2016 до договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 333739,80 грн., що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача.

З огляду на належне виконання позивачем обов'язку щодо поставки товару, у відповідача виник кореспондуючий обов'язок щодо оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, сторонами у специфікаціях від 24.03.2016 та від 06.06.2016, які є додатками до договору та невід'ємними його частинами визначено, що оплата товару здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту поставки.

Натомість позивач вважає, що відповідач мав оплати товар в терміни , що вказані в рахунках-фактурах, які виставлялись відповідачу для оплати.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача. Вважає, що строк проведення розрахунків сторони визначили саме специфікаціями, які відповідно до п. 1.1 договору є його додатками та невід'ємними частинами, а в рахунках - фактурах позивач зазначав лише строк, до якого рахунок є дійсним для оплати.

При цьому суд зазначає, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань.

За вказаних обставин, з урахуванням домовленостей, яких було досягнуто між сторонами у специфікаціях на товар від 24.03.2016 р. та від 06.06.2016 р. щодо асортименту товару, який підлягає поставці, та строку проведення розрахунків, у відповідача виникло зобов'язання оплатити отриманий від позивача товар у наступні терміни:

- за видатковою накладною № 240316/007 від 24.03.2016 на суму 100503,80 грн. - до 04.04.2016;

- за видатковими накладними № 280316/002 від 28.03.2016 на суму 59976,00 грн. та № 280316/014 від 28.03.2016 на суму 66360,00 грн. - до 08.04.2016;

- за видатковою накладною № 300316/003 від 30.03.2016 на суму 73500,00 грн. - до 10.04.2017;

- за видатковою накладною № 060616/004 від 06.06.2016 на суму 4200,00 грн. - до 17.06.2016;

- за видатковою накладною № 130616/005 від 13.06.2016 на суму 29200,00 грн. - до 24.06.2016.

Проте відповідач свої зобов'язання виконав частково, оплативши товар на загальну суму 140700,00грн., а саме:

- 16.03.2016 в сумі 80500,00 грн. Вказані кошти зараховано на часткову оплату товару, поставленого згідно видаткової накладної № 240316/007 від 24.03.2016.

- 24.10.2016 в сумі 33 400,00 грн. Вказані кошти були зараховані в рахунок оплати товару, поставленого згідно видаткових накладних № 060616/004 від 06.06.2016 та № 130616/005 від 13.06.2016;

- 09.11.2016 в сумі 26800,00 грн. Вказані кошти в сумі 20003,80 грн. зараховані в рахунок погашення раніше виниклої заборгованості за товар, отриманий на видатковою накладною № 240316/007 від 24.03.2016. та в сумі 6796,20 грн. зараховані на погашення заборгованості за товар, отриманий згідно видаткових накладних № 280316/002, № 280316/014 від 28.03.2016.

Таким чином, станом на день вирішення спору у відповідача існує прострочена заборгованість перед позивачем за отриманий товар в сумі 193039,80грн., з яких: 73500,00 грн. - за видатковою накладною № 300316/003 від 30.03.2016, яка є простроченою з 10.04.2016; 119539,80 грн. за видатковими накладними № 280316/002 та № 280316/014 від 28.03.2016 , які є простроченими з 09.11.2016.

Доказів погашення заборгованості перед позивачем у вказаній сумі матеріали справи не містять. Станом на день звернення з позовом до суду та на день вирішення спору в суді, заборгованість відповідача не змінилась та становить 193039,80 грн.

За нормами ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших умов, що звичайно ставляться (с. 526 ЦК України).

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 193039,80 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 54771,76 грн. 22 % відсотків за товарний кредит, суд зазначає про наступне.

Приписами ч.ч.1,5 ст. 694 ЦК України встановлено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так умовами п. 8.2. договору, з врахуванням додаткової угоди сторони визначили, що в разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1. цього договору, покупець сплачує постачальнику усю суму поставленого товару, та 22% (двадцять два) проценти річних товарного кредиту від простроченої суми від дня, коли товар мав бути оплачений до дня його фактичної оплати.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 65-73), проценти за користування товарним кредитом позивачем нараховано за період з 29.03.2016 по 04.04.2016 на суму простроченої заборгованості 146339,80грн.; за період з 05.04.2016 по 09.06.2016 на суму простроченої заборгованості 219839,80грн.; за період з 10.06.2016 по 12.06.2016 на суму простроченої заборгованості 224039,80грн.; за період з 13.06.2016 по 23.10.2016 на суму простроченої заборгованості 253239,80грн.; за період з 24.10.2016 по 08.11.2016 на суму простроченої заборгованості 219839,80 грн.; за період з 09.11.2016 по 22.05.2017 на суму простроченої заборгованості 193039,80 грн., які склали 54771,76 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд встановив, що позивачем допущено помилки при розрахунку, оскільки останнім невірно визначено вихідні дані простроченої заборгованості та суму такої заборгованості у відповідний період.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 22% процентів річних товарного кредиту, виходячи із встановлених судом обставин щодо виникнення у відповідача прострочення в оплаті товару та суми такого прострочення.

Так, за видатковою накладною № 240316/007 від 24.03.2016 розрахунок 22% процентів річних товарного кредиту слід здійснювати за період з 04.04.2016 по 08.11.2016 на суму простроченої заборгованості 20003,80 грн.

- за видатковими накладними № 280316/002 та № 280316/014 від 28.03.2016 - за період з 08.04.2016 по 08.11.2016 на суму простроченої заборгованості 126366,80 грн.; за період з 09.11.2016 по 22.05.2017 - на суму простроченої заборгованості 119536,80грн.;

- за видатковою накладною № 300316/003 від 30.03.2016 - за період з 10.04.2016 по 22.05.2017 на суму простроченої заборгованості 73500,00грн.;

- за видатковою накладною № 060616/004 від 06.06.2016 - за період з 17.06.2016 по 23.06.2016 на суму простроченої заборгованості 4200,00грн.

- за видатковою накладною № 130616/005 від 13.06.2016- за період з 24.06.2016 по 20.10.2016 на суму простроченої заборгованості 33400,00грн.

Таким чином, загальна сума 22% процентів річних товарного кредиту за розрахунком суду склала 53453,31грн.

З огляду на викладене позовна вимога про стягнення 22% процентів річних товарного кредиту є обґрунтованою, такою що відповідає умовам договору та чинного законодавства та підлягає задоволенню в сумі 53453,31 грн.

В частині стягнення 1318,45 грн. (54771,76 грн. - 53453,31 грн.) 22% процентів річних товарного кредиту суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 79412,96 грн. пені та 50647,96 грн. штрафу, суд зазначає про наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 даного Закону України визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст.231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вже встановлено судом, п. 8.3 договору сторони визначили, що в разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1 цього договору, покупець додатково сплачує на користь постачальника, зокрема, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від неоплаченої покупцем суми товару.

Пунктом 8.4 договору поставки сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог ч.6 ст. 232 ГК України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с.65-73), пеню заявлено за періоди та на суму простроченої заборгованості, які використані при розрахунку 22% процентів річних за товарним кредитом.

Перевіривши розрахунок пені суд встановиви, що позивачем допущено аналогічні помилки, що й при нарахуванні 22% процентів річних за товарним кредитом.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок пені за періоди та на суму простроченої заборгованості, які є аналогічними тим, що застосовувались судом при обрахунку 22% процентів річних за товарним кредитом, за яким загальна сума пені становить 75186,71 грн.

Таким чином вимога про стягнення пені є обґрунтованою, заявленою у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 75186,71 грн.

В частині стягнення 4226,25 грн. (79412,96 грн. - 75186,71 грн.) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Крім того, в порядку п. 8.3 Договору позивачем заявлено до стягнення штраф в розмірі 50647,96 грн.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

З розрахунку, наданого позивачем (а.с. 65-73), вбачається, що штраф в ромірі 20% нараховано від найбільшої суми заборгованості за отриманий товар, а саме 253239,80 грн., яка мала місце, за розрахунком позивача, у період з 13.06.2016 по 23.10.2016.

Суд вважає, що позивачем невірно визначено розмір штрафу, з порушенням умов договору та порядку нарахування штрафу.

Відповідно до п. 8.3 договору сторони погодили, що в разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1 цього договору, покупець додатково сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків від неоплаченої покупцем суми поставленого товару.

Станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом сума неоплаченого відповідачем товару становила 193039,80грн., відтак саме на вказану суму слід нараховувати штраф.

За вказаних обставин суд здійснив власний розрахунок штрафу на суму неоплаченого товару 193039,80грн., який становить 38607,96 грн.

За таких обставин, вимога про стягнення штрафу є правомірною та такою, що підлягає задоволенню в сумі 38607,96 грн.

В частині стягнення 12040,00грн. штрафу (50647,96 грн. - 38607,96грн.) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення 75186,71 грн. пені та 38607,96 грн. штрафу, суд вважає за можливе зменшити їх розмір на 50% до 37593,36грн. пені та 38607,96грн. штрафу, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Крім цього, п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч. 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України.

Суд звертає увагу на те, що за відсутності визначеного законом вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при встановленні винятковості випадку, за наявності якого суд вправі зменшити розмір неустойки, прийняття відповідного рішення, зважаючи на оціночний характер такого поняття, відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин кожної справи і не може бути переоцінене. Зазначене узгоджується із правовою позицію, наведеною Верховним Судом України у постанові №3-844гс16 від 05.10.2016р

Вирішуючи питання зменшення розміру пені та штрафу, суд врахував загальну економічну ситуацію в країні та високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни та бере до уваги, що відповідачем у справі є Селянське фермерське господарство, метою діяльності якого є виробництво товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації. Селянське фермерське господарство як і всі інші подібні господарства протягом весняно-осіннього періоду істотно обмежені у своїй платоспроможності. Суд також враховує постійне зростання цін на сировину, паливо, енергоносії.

До того ж, позивачем не заявлялось про понесені збитки, в результаті неналежного виконання з боку відповідача зобов'язань за договором.

З огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, , відсутність тяжких наслідків для позивача порушенням відповідачем зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, з метою виконання судового рішення, суд керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України зменшує розмір пені до 37593,36 грн. та розмір штрафу до 19303,98 грн.

Стягнення правомірно заявленої неустойки в зменшеному розмірі та задоволення позовних вимог в частині, 21 процента річних та інфляційних суд вважає достатнім для забезпечення права позивача на компенсацію за затримку відповідачем оплати отриманого товару.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 52282,62грн. 21 % річних та 33726,68 грн. інфляційних, суд вказує про наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 8.3 договору сторони встановили, що в разі прострочення покупцем оплати товару у встановлені строки, покупець додатково сплачує на користь постачальника відповідно до ст. 625 ЦК України суму неоплаченого покупцем товару, що поставлений, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 21 % річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

З розрахунку позивача (а.с 65-73) вбачається, що нарахування 21% річних здійснено за аналогічні періоди й на суму заборгованості, що й при нарахуванні 22% процентів річних за товарним кредитом, штрафу та пені.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок 21% річних, суд встановив, що позивачем при розрахунку допущено аналогічні помилки, що й при нарахуванні 22% процентів річних за товарним кредитом та пені.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 21 % річних, виходячи з вихідних даних позивача, враховуючи дату виникнення прострочки в оплаті та дати здійснення відповідних проплат відповідачем, які склали 51023,63 грн., є обґрунтованими, арифметично вірними та такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення 1258,99 грн. 21% річних (52282,62грн. - 51023,63 грн.) суд відмовляє за безпідставністю.

Разом з тим, перевіривши розрахунок інфляційних (а.с. 65-73) судом встановлено, що інфляційні нарахування позивачем заявлено за наступні періоди:

- за березень 2016 року на суму простроченої заборгованості 146339,80 грн.;

- за квітень 2016 року - травень 2016 року на суму простроченої заборгованості 219839,80 грн.;

- з червня 2016 року по вересень 2016 року на суму простроченої заборгованості 253239,80 грн.;

- за жовтня 2016 року на суму простроченої заборгованості 219839,80 грн.;

- з листопада 2016 року по квітень 2017 року на суму простроченої заборгованості 193039,80 грн. Загальна сума інфляційних, за розрахунком позивача, склала 33726,68 грн.

Перевіривши здійснені позивачем нарахування інфляційних, суд дійшов до висновку, що позивачем при їх обрахунку допущено помилки, аналогічні помилкам, здійсненим при нарахуванні 22 % процентів річних за товарним кредитом, 21% річних та пені.

Суд звертає увагу позивача , що відповідно до п. 3.1. Постанови ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок інфляційних, виходячи з виходячи з вихідних даних позивача, враховуючи дату виникнення прострочки в оплаті та дати здійснення відповідних проплат відповідачем, які склали 36656,04 грн., є обґрунтованими, арифметично вірними.

Однак, оскільки позивачем до стягнення заявлено меншу суму, ніж та, що є правомірною, що є правом позивача, задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідача інфляційних в сумі 33726,68 грн.

Разом з тим суд критично ставиться до тверджень відповідача щодо неотримання ним товару по видатковим накладним № 240316/007 від 24.03.2016 на суму 100503,80 грн.; № 280316/002 від 28.03.2016 на суму 59976,00 грн. та № 280316/014 від 28.03.2016 на суму 66360,00 грн.

Суд дослідив вищевказані видаткові накладні на їх відповідність нормам чинного законодавства і дійшов висновку, що накладні відповідають вимогам, передбаченим для первинних документів, що встановлені в Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"

Так, відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції чинній га момент виписання видаткової накладної № РН-0001709 від 28.10.2013),підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей відноситься, зокрема, накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки/передачі товару згідно договору.

Тобто, факт здійснення господарської операції, а саме, поставки товару відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні, додані до матеріалів справи підписані відповідачем та скріплені його печаткою. Відповідач належними та допустими доказазми не спростував факт неотримання від позивача товару за спірними документами.

За вказаних обставин, суд вважає, що факт поставки відповідачем товару у кількості та вартості, зазначеній у видаткових накладних, на яких позивач грунтує свої вимоги, підтверджений належними та допустимими доказами.

Крім того, з відповіді Бердичівської ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області, яка надійшла на вимогу суду, вбачається, що податкові накладні № 212 від 28.03.2016 р. на суму 66360 грн. в.т.ч. ПДВ 11060 грн. , № 211 від 28.03.2016 р. на суму 59976 грн. в.т.ч. ПДВ 9996 грн., № 187 від 24.03.2016 р. на суму 100503,80 грн. в.т.ч. ПДВ 16750,60 грн. зареєстровані в ЄРПН (а.с. 96), що вказує на факт здійснення господарської операції.

Щодо позиції відповідача про ймовірність подання позивачем нелегальної (підробленої) Додаткової угоди № 1 до Договору поставки № 1603-1/МД суд зауважує наступне

Згідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на день розгляду справи договір поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 та додаткова угода № 1 до нього є чинними. Договір та додаткова угода № 1 від 21.03.2016 до договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 судом не визнані недійсними.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст.33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими згідно з вимогами чинного законодавства, підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 388140,66 грн., з яких: 193039,80 грн., 53453,31 22 % процентів річних за товарним кредитом, 37593,36 грн. пеня, 51023,63 грн. 21 % річних, 19303,98 грн. штраф, та 33726,68 грн. інфляційних.

В частині стягнення 1318,45 грн. 22 % процентів річних за товарним кредитом, 41819,60грн. пені, 1258,99 грн. 21% річних, 31343,98 грн. штрафу суд відмовляє.

Пунктом 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, в частині обґрунтовано заявлених пені та штрафу , але зменшених за рішенням суду, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського фермерського господарства "Аграрник" (13600, АДРЕСА_1, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (04070, м.Київ, вул. Спаська,11, )

- 193039,80 грн. основного боргу;

- 53453,31 грн. відсотків за товарним кредитом;

- 37593,36 грн. пені;

- 19303,98 грн. штрафу;

- 51023,63 грн. 21 % річних;

- 33726,68 грн. інфляційних

- 6675,58 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 26.07.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу