КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2017 р. справа№ 910/4008/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

при секретарі: Добрицька В.С.

за участю представників: позивача - Білоцерківський П.О.

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо."

на рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 р.

у справі № 910/4008/17 (суддя - Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо."

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Конфетко"

про стягнення 20232,47 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо." (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінік Україна" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 14 500,00 грн заборгованості за договором № ДГ-0000001 транспортного експедирування від 26.05.2015 р., 539,88 грн 3% річних, 2 059,00 грн інфляційних втрат та 3 133,59 грн пені.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 р. у справі № 910/4008/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 р. у справі № 910/4008/17, Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо." подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що ним було виконано умови укладеного договору експедирування та здійснено перевезення вантажу, що підтверджується актом здачі-прийняття виконаних робіт № ОУ-0000055 від 12.12.2015 р., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) № 10/8 від 10.12.2015 р., подорожнім листом № 42 від 10.12.2015 р. та рахунком-фактурою № СФ-008755 від 11.12.2015 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2017 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/4008/17, а розгляд справи призначено на 20.06.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2017 р. розгляд справи було відкладено до 11.07.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 р. було замінено відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінік Україна» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Конфетко», а розгляд справи було відкладено до 20.07.2015 р.

В засідання суду, призначене на 20.07.2017 р., представник відповідача не з`явився, хоча повідомлявся про час і місце розгляду скарги.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

26.05.2015 р. між ТОВ "Арт-Експо." (далі - експедитор) та ТОВ "Лінік Україна", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Конфетко", (надалі - замовник) було укладено договір транспортного експедирування № ДГ-0000001 (далі - договір експедирування).

Згідно з п. 1.1 договору експедитор від свого імені та за рахунок замовника забезпечує здійснення перевезення та збереження вантажу замовника автомобільним транспортом.

Відповідно до п. 1.3 договору експедирування сторони погодили, що експедитор здійснює перевезення за узгодженим маршрутом відповідно до наданої замовником заявки.

Як передбачено п. 3.1.3 договору експедирування, експедитор має право не виконувати обов'язків за договором до одержання від замовника всіх необхідних документів, іншої інформації та відомостей, необхідних для виконання експедитором обов'язків.

На підтвердження наданих експедитором замовнику послуг за договором сторони складають акт (п. 1.4. договору експедирування).

Згідно з п. 6.1 договору експедирування розмір тарифів, що включають провізну плату й винагороду, яка належить експедитору, а також розмір зборів за виконання експедитором пов'язаних з організацією та здійсненням перевезення операцій і послуг, визначають за взаємною згодою сторін.

У пункті 6.4 договору експедирування сторонами визначено, що рахунок-фактуру замовник повинен сплатити протягом 3 робочих днів після його одержання.

Відповідно до п. 7.6 договору експедирування при порушенні строку оплати рахунка-фактури, передбаченого п. 6.4 договору, замовник сплачує експедитору пеню у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 25 травня 2016 року (п. 11.1 договору).

Вказаний договір експедирування підписано уповноваженими особами від сторін із зазначенням їх відповідних реквізитів та скріплено їх печатками.

18.10.2016 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 1910/16 з вимогою сплатити, в 7-денний термін з дати виставлення цієї вимоги, заборгованість за отримані послуги у розмірі 14 500,00 грн.

05.01.2017 р. позивач знову направив на адресу відповідача лист № 0501/17 з вимогою сплатити заборгованість за отримані послуги.

Проте, вказані претензії були залишені відповідачем без відповіді.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, свої зобов'язання за укладеним договором експедирування в частині оплати наданих послуг не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість на загальну суму 14 500,00 грн.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено п. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ст. 909 ГК України).

Статтею 929 ЦК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що експедитор здійснює перевезення за узгодженим маршрутом відповідно до наданої замовником заявки.

Однак в матеріалах справи відсутня заявка, складена відповідачем та отримана позивачем для здійснення перевезення за маршрутом м. Коростень - с. Куликів Львівської обл.

Окрім того вбачається, що позивач направив відповідачу рахунок-фактуру № СФ-008755 від 11.12.2015 р. та акт здачі-прийняття виконаних робіт № ОУ-0000055 від 12.12.2015 р. на адресу відповідача, поширену у мережі інтернет на сайті товариства відповідача, а саме: 01042, м. Київ, вул. Патріса Лумумби, буд. 4/6 корпус А, а/с 12.

Разом з тим, вищеназвані рахунок-фактура та акт здачі-прийняття виконаних робіт не можуть бути прийняті судом як належні докази на підтвердження здійснення факту перевезення, оскільки вони складені та підписані виключно позивачем, як експедитором, надіслані на адресу відповідача іншу, ніж зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців або укладеному між сторонами договорі.

Також, в товарно-транспортній накладній на відпуск нафтопродуктів № 10/8 від 10.12.2015 р. відсутній підпис одержувача вантажу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у пункті 6.4 договору експедирування сторонами визначено, що рахунок-фактуру замовник повинен сплатити протягом 3 робочих днів після його одержання.

Факт одержання рахунку-фактури позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, а отже, відповідно умовам укладеного договору експедирування і положенням ст. 530 Цивільного кодексу України, строк виконання відповідачем спірних правовідносин перевезення не настав.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не надано суду жодних доказів виконання свого зобов'язання щодо надання послуг перевезення, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 14 500,00 грн заборгованості за договором № ДГ-0000001 транспортного експедирування від 26.05.2015 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, за неналежне виконання умов укладеного договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 539,88 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 059,00 грн та 3133,59 грн пені.

Однак, враховуючи те, що позивачем не було доведено наявність основної заборгованості у відповідача, тому відсутні правові підстави для стягнення штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо." задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Експо." залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 р. у справі № 910/4008/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/4008/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов