ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа № 914/434/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Коростенська О.І.,

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 05.01.2015);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність №171 від 31.01.2017);

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю РИМ2000 №307 від 31.05.2017,

на рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017

у справі № 914/434/17, суддя Галамай О.З.,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю РИМ2000, м. Дніпро

до відповідача державного підприємства Львівський бронетанковий завод, м. Львів

про стягнення заборгованості в розмірі 63 699,47 грн.

В С Т А Н О В И В:

рішенням господарського суду Львівської області від 17.05.2017 задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «РИМ2000» та стягнуто з державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» 54 954,06 грн. основного боргу, 7 163,97 грн. інфляційних втрат, 1 581,44 грн. трьох відсотків річних та судові витрати в розмірі 6 369,95 грн. - на оплату послуг адвоката, 1 600,00 грн. - судового збору.

Відстрочено виконання вказаного рішення господарського суду Львівської області - до 30.09.2017.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок невиконання відповідачем повної оплати поставленого товару згідно видаткової накладної №1274 від 15.02.2016 впродовж 1 (одного ) банківського дня з моменту виставлення позивачем рахунку №1516731 від 08.02.2016, станом на день розгляду справи утворилась заборгованість, яка становить 54 954,06 грн. та 7 163,97 грн. інфляційних втрат, 1 581,44 грн. трьох відсотків річних, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Часткове задоволення стягнення з відповідача судових витрат у вигляді послуг адвоката в сумі 6 369,95 грн., суд першої інстанції мотивує дотриманням принципу пропорційного обєму витраченого часу на зібрання доказової бази кваліфікованим фахівцем та складанням процесуальних документів.

Необхідність відстрочки виконання рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 в термін до 30.09.2017, суд першої інстанції мотивує тим, що згідно постанови Кабінету міністрів України №83 від 04.03.2015 Про затвердження переліку обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, ДП Львівський бронетанковий завод відноситься до обєктів, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в сфері оборони, важким фінансовим станом підприємства (боржника), а також наявністю контракту укладеного між Міністерством оборони України і ДП Львівський бронетанковий завод на ремонт танків Т-72, отримані кошти за виконання робіт дозволить боржнику використати на погашення заборгованості перед кредиторами, в тому числі перед позивачем.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «РИМ2000» (позивач) просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 в частині відмови у відшкодуванні судових витратах на послуги адвоката в сумі 8 323,26 грн., повязаних з наданням правової допомоги адвоката в господарському процесі в суді першої інстанції та прийняти рішення, яким стягнути їх в повному обємі.

Одночасно оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відстрочки виконання рішення місцевого господарського суду Львівської області від 17.05.2017.

Окрім того, просить стягнути 10 000,00 грн. судових витрат на послуги адвоката, повязаних з наданням правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №6-рп/2013, за змістом якого, до складу судових витрат на юридичні послуги, які підлягають відшкодуванню юридичній особі в господарському судочинстві, належать суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, а тому місцевий господарський суд безпідставно не застосував даний пункт, який в силу ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» є загальнообовязковим.

Також вказує на недотримання принципу співрозмірності при оцінці судом витраченого часу адвоката, складності справи та рівню його кваліфікації, а також не врахування судом розміру витрат на послуги адвоката щодо ціни позову, посилаючись на розяснення, які викладені в п.6.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Апелянт вважає, що в силу ч. 5 ст. 49 ГПК України, розмір судових витрат, повязаний з наданням правової допомоги адвоката ставиться в залежність до задоволених позовних вимог, що обґрунтовує суму відшкодування витрат на послуги адвоката в розмірі 14 693,21 грн.

Зазначає, що у звязку з відстроченням виконання рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 у справі №914/434/17 - до 30.09.2017, позивач звертатиметься з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.02.2017 до повного виконання вищезазначеного рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що повний розмір відшкодування витрат на правову допомогу адвокатом, які оспорює апелянт не відповідають складності справи й ціні позову та є завищеними в порівнянні з вартістю аналогічних послуг у вказаному регіоні.

Відповідач зазначає, що твердження позивача щодо необґрунтованості відстрочки рішення суду першої інстанції не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому місцевим господарським судом правильно враховано складне фінансове становище відповідача.

Представник апелянта в судовому засіданні 19.07.2017 підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення дав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Додавши, що відповідач в суді першої інстанції визнав позов, сприяв у встановленні обставин по справі, а тому справа нескладна, є типовою, не потребувала затрат значного часу адвокатом.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 без змін, а апеляційної скарги позивача - без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно видаткової накладної № 1274 від 15.02.2016 (а.с.19, т.1) товариством з обмеженою відповідальністю «РИМ 2000» (далі позивач) поставлено товар державному підприємству «Львівський бронетанковий завод» (далі відповідач) на загальну суму з ПДВ 54 954,06 грн., а саме:

- МОЕП РИМ 2000 PATRIOT: Pentium G 4400 3.3 GHz; s1151,H 110 mATX, 2*DDR3, DVI/VGA; 4GB DDR3 1600 MHz; 500GB 7.2K; ATX 400W Middle Tower в кількості 7 шт. на загальну суму 32 416,65 грн., без ПДВ;

- Монітор: Philips 193 V5LSB/62 18.5 V-lide LED; 1366x768; VGA,VESA; BLECK в кількості 7 шт. на загальну суму 13 378,40 грн. без ПДВ.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується підписом його представника відповідно до довіреності № 194 від 15.02.2016 (а.с.20,т.1) на вищезазначеній видатковій накладній № 1274 від 15.02.2016.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 208 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли договірні відносини поставки.

На адресу відповідача було надіслано рахунок на оплату № 1516731 від 08.02.2016 (а.с.16, т.1), згідно якого останній повинен був здійснити повну оплату за товар впродовж 1 (одного ) банківського дня з моменту його виписки.

Проте вартість поставленого товару відповідач не оплатив. Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія вих. № 7 від 27.01.2017 р. про оплату заборгованості, що залишена без задоволення

Відповідач про дійсність поставки та проти наявності заборгованості не заперечив, не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду. Пояснення представника відповідача в суді першої інстанції в частині визнання позову відповідає встановленим обставинам по справі, а тому приймається судом до уваги.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав зобов'язань щодо своєчасної сплати вартості товару, а позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 54 954,06 грн. основного боргу.

Крім того, позивач нарахував відповідачу відповідно до положень ст. 625 ЦК України 7 163,97 грн. інфляційних втрат та 1 581,44 грн. 3% річних.

Одночасно з позовними вимогами, позивач просить відшкодувати з відповідача судові витрати: на оплату послуг адвоката за участь в суді першої інстанції в сумі 14 693,21 грн. та судовий збір в сумі 1600,00 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи, що факт прийняття товару породжує обов'язок його оплати покупцем, то з настанням такої події як прийняття товару в силу ч. 1 ст. 530 ЦК України в відповідача виник обовязок по оплаті поставленого товару.

Вказане узгоджується з розясненнями, які викладені в п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», де зазначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то в п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З наданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що останні нараховані в розмірі 1585,38 грн., за період з 16.02.2016 по 31.01.2017.

Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1585,38 грн.

Щодо інфляційних нарахувань, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

З наданого позивачем розрахунку інфляційні втрати нараховані на суму 7163,97 грн. за березень по грудень 2016 року включно та січень 2017 року.

Здійснивши перерахунок заявлених інфляційних втрат в межах заявлених позивачем позовних вимог, у відповідності до вимог законодавства про нарахування інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат на суму 7163,97 грн.

Що стосується доводів апелянта в частині відмови суду першої інстанції в стягненні 8 323,26 грн. судових витрат, повязаних з наданням правової допомоги адвоката в господарському процесі, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 44 ГПК України(склад судових витрат) судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За змістом ч.5 ст.49 ГПК України передбачено спосіб відшкодування сум, які підлягають оплаті на послуги адвоката, а саме: при задоволенні позову на відповідача. Розмір цих ж витрат в нормах ГПК України не визначається, а норма є відсилочною з покликанням на спеціальний закон, Закон України "Про адвокатуру" тепер Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" ( № 5076-VI від 05.07.2012).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні розміру на відшкодування послуг адвоката суд керується розясненнями викладеними в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Згідно п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розяснено, що за змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. При цьому, відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У відповідності до розяснень, які викладені в п. 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п.95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п.п.34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п.88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

07.02.2017 між позивачем та адвокатом ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги в господарському процесі, яка зокрема передбачає надання правової допомоги на стадіях: досудового врегулювання господарського спору (при умові, якщо «Договором» передбачений такий захід врегулювання господарського спору) та господарського процесу повязаного з судами першої, апеляційної і касаційних інстанцій в сумі 14 693,26 грн.

Судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування витрат на оплату послуг адвоката враховані надані позивачем докази: договір про надання правової допомоги в господарському процесі 07.02.2017, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 0610 від 16.10.1995, ордер серія ДП № 51/000040 від 07.04.2016, платіжне доручення №434 від 13.02.2017 про оплату послуг адвоката, а також правомірно надано оцінку ступеню складності справи, яка не потребувала затрати значного часу, справа з точки зору застосування норм права є типовою, відповідачем не заперечувалися позовні вимоги, що підтверджується як поясненнями представника відповідача в судових засіданнях (протоколи судового засідання від 03.05.2017 (а.с.157-159, т.1), від 17.05.2017 (а.с.197-198, т.1) так і у відзивах на позовну заяву (а.с.77-79, т.1). З цих підстав місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про зменшення стягнення з відповідача судових витрат з суми 14 693,26 грн. на суму 6 396,95 грн.

Що стосується доводів апелянта про скасування відстрочки виконання рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 у справі №914/434/17 - до 30.09.2017, то і в цій частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, судами враховано матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, згідно постанови Кабінету міністрів України №83 від 04.03.2015 Про затвердження переліку обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, ДП Львівський бронетанковий завод відноситься до обєктів, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у сфері оборони, а також наявністю укладеного між Міністерством оборони України і ДП Львівський бронетанковий завод контракту на ремонт танків Т-72, отримані кошти від виконання якого дозволить боржнику використати їх на погашення заборгованості перед своїми кредиторами, в тому числі і перед позивачем.

Отже, за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

З врахуванням всіх обставин по справі термін відстрочки виконання судового рішення визначений судом першої інстанції до 30.09.2017 року є виправданим.

У відповідності до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

З цих підстав, незважаючи, що апелянтом оскаржується рішення в частині неправильності визначення судових витрат та надання відстрочки виконання рішення суду, апеляційний господарський суд переглядає рішення місцевого господарського суду в повному обємі на його відповідність вимогам норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній інстанції, апелянт(позивач) звернувся із заявою про розподіл судових витрат в порядку ст.49 ГПК України на відшкодування витрат на послуги адвоката в сумі 10 000,00 грн., оскільки апеляційну скаргу позивача відхилено як безпідставну, а тому і відсутні підстави передбачені в ч.5 ст.49 ГПК України на відшкодування цих витрат в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про недоведеність апеляційної скарги, а тому рішення господарського суду Львівської області від 30.03.2017 у справі №914/281/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судових витрат, в тому числі і судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (позивачем).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 у справі №914/434/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю РИМ2000 №307 від 31.05.2017 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 24.07.2017.