ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року Справа № 910/6664/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівДемидової А.М., Іванової Л.Б.
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк"
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року
у справі№910/6664/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача1)Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР"
провизнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії
судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: Хромеєв Д.С., дов. б/н від 15.06.2017

- відповідача: Кук О.О., дов. б/н від 30.01.2017

- третьої особи-1: Цуканова С.Г., дов. № 27-6895/17 від 30.03.2017

- третьої особи-2: не з'явилися

- третьої особи-3: не з'явилися

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/6664/16 (суддя Селівон А.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 (у складі головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я.), у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, ПАТ "Дельта Банк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 910/6664/16, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Третя особа 1 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відзив на касаційну скаргу, вважає її доводи обґрунтованими, просить оскаржувані рішення та постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Треті особи 2-3 не скористалися правом, наданим ст. 1112 ГПК України, не надали відзиви на касаційну скаргу, що в силу положень ст. 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судових актів, що оскаржуються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" (далі - новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги (далі - Договір), умовами якого передбачено, що первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" за Кредитним договором №5/71385-Л/2615 від 16.05.2007 із змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 10.07.2009, № 2 від 27.10.2009, № 3 від 06.01.2010, та за Кредитним договором №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007 зі змінами та доповненнями, внесеними Додатковими угодами № 1 від 08.04.2008, № 2 від 29.09.2008, № 3 від 10.07.2009, № 4 від 27.10.2009, № 5 від 06.01.2010, а саме право вимоги за Договором-1: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645,00 грн, сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 240 310,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 54 206 916,00 грн, сплата заборгованості по комісії в розмірі 14 723,71 грн; право вимоги за Договором-2: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 5 000 000,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 83 644 645,00 грн, сплата заборгованості за процентами в розмірі 3 203 208,00 доларів США, що станом на дату укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ становить 53 586 245,91 грн.

Всього загальна сума за вимогами, які виникли і нараховані за Договором-1 та Договором-2 на день укладання цього Договору становить 16 443 518,40 доларів США та 14 723,71 грн, що станом на день укладання цього Договору згідно офіційного курсу НБУ разом складає 275 097 175,62 грн.

Первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору, а новий кредитор - прийняти та оплатити на умовах цього Договору всі права вимоги та інші права, які належать первісному кредитору (п. 1.2 Договору).

Підпунктами 1.3.1. 1.3.2, 1.3.3, 1.3.4, 1.3.5, 1.3.6, 1.3.7 пункту 1.3 спірного Договору визначено, що разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим Договором, до нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання, а саме Іпотечними договорами, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В. 26.11.2007 та зареєстрованими в реєстрі нотаріальних дій за №№ 115, 117, 119, 121; Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 18.06.2007 та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 3506; Іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.В. 30.04.2009, зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 771; Договором поруки № 33/71 Лп/2615 від 26.11.2007.

Відповідно до п. 1.4 Договору з моменту набрання чинності цим Договором та за умови перерахування коштів у розмірі та у терміни, зазначені у п.п. 1.5, 1.6 цього Договору на рахунок первісного кредитора, новий кредитор повністю замінює первісного кредитора у Договорі - 1 та Договорі - 2, зазначеному в п.1.1 цього Договору, та отримує всі його права, що виникають з договорів, укладених в забезпечення виконання Боржником зобов'язань за Договором -1, Договором - 2.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Договором -1 та Договором-2, що підлягає сплаті новим кредитором на користь первісного кредитора становить 25 000 000,00 грн без ПДВ, з яких: 12 500 000,00 грн - ціна відступлення права вимоги за Договором -1; 12 500 000,00 грн - ціна відступлення права вимоги за Договором - 2, та повинна бути сплачена не пізніше 06.02.2015.

Право вимоги за Договором-1 та Договором-2 до нового кредитора переходить виключно після повної сплати останнім на користь первісного кредитора ціни відступлення права вимоги за Договором-1 та Договором-2 (п. 1.5, п.1.6, 1.7 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін і нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, з урахуванням умов, викладених в п. 4.5 цього Договору (п. 5.3 Договору).

Вказаний Договір підписано представниками сторін та засвідчено печатками первісного та нового кредиторів, а також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 38.

У відповідності до п. 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 513, 514 ЦК України).

Статтями 516, 517 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до умов, викладених у п. 3.1 Договору первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору протягом 5-ти робочих днів з моменту повної оплати останнім ціни відступленого права вимоги у розмірі та у терміни, визначені в п.п.1.5-1.6, п.2.2. цього договору, документи, що підтверджують право вимоги виконання зобов'язання боржником.

Положеннями статті 519 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Аналогічне викладено в п. 2.1 Договору.

На підставі викладеного вище, судами попередніх інстанцій встановлено факт заміни в основних зобов'язаннях первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства "Дельта банк" на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент", яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням усіх необхідних умов Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015.

Також судами встановлено, що на виконання умов Договору новим кредитором (ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент") з його поточного рахунку, відкритого в ПАТ "Дельта Банк", позивачеві була сплачена ціна відступлення, що підтверджується відповідними виписками банку, копії яких наявні в матеріалах справи. До того ж, факт перерахування цих коштів та їх розмір сторонами не заперечувався.

Таким чином, новий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" отримало право замість первісного кредитора - Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" вимагати від боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" сплати заборгованості в розмірі 275 097 175,62 грн на виконання умов Кредитних договорів 1 та 2.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 прийнято рішення № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації", відповідно до якого в ПАТ "Дельта Банк" з 03.03.2015 була запроваджена тимчасова адміністрація строком з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.2015 внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.2015 та тимчасову адміністрацію запроваджено з 03.03.2015 по 02.09.2015, рішенням від 03.08.2015 № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено по 02.10.2015 включно.

Постановою Правління Національного банку України № 664 від 02.10.2015 відкликана банківська ліцензія та розпочата процедура ліквідації ПАТ "Дельта Банк".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02.10.2015 та на виконання Постанови НБУ № 664 від 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно та делеговано визначені статтями 37, 38, 47-51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" повноваження ліквідатора ПАТ "Дельта Банк" Кадирову В.В.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Судами встановлено, що комісією ПАТ "Дельта Банк" з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, створеної згідно наказу № 67 від 11.03.2015 (зі змінами, внесеними наказом № 270 від 23.04.2015) на виконання статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" затверджено результати перевірки та виявлено Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим.B. за реєстровим номером № 38 в реєстрі нотаріальних дій, який був укладений між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", та віднесено до нікчемних правочинів в розумінні пунктів 1, 2, 3, 4 та 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з протоколу № 27 від 27.07.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015.

Як на підставу визнання Договору нікчемним позивач у позовній заяві посилається на те, що банк, здійснивши відступлення прав вимоги згідно Договору в розмірі, який (за офіційним курсом НБУ) складав 275 097 175,62 грн за ціною 25 000 000,00 грн, яка більше ніж на 24,37 % відрізняється від розміру (вартості) вимоги, позивач фактично відмовився від власних майнових вимог, а крім того, за укладеним Договором банк, до дня визнання його неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання щодо відступлення прав вимоги за Кредитними договорами, що стало однією з причин його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами; позивач, уклавши Договір відступлення, а в подальшому, прийнявши оплату за ним без реальних грошових надходжень, фактично відмовився від власних майнових вимог і окремому кредитору - ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" було передано майно (майнові права) банку, через що останнім отримані переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку; укладення Договору відступлення та надання за цим договором прав третій особі (ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент") змінювати параметри обтяжень забезпечення в державних реєстрах є порушенням обмежень, встановлених НБУ щодо діяльності ПАТ "Дельта Банк" Постановою Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014, а відтак, уклавши спірний Договір, банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до приписів Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Частинами 1, 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

За приписами п. 4 частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

31.07.2015 ПАТ "Дельта Банк" надіслало на адресу ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", ТОВ "НВЦ "ТОР", приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Літвінову A.B., ТОВ "Ріелком" за вих. № 6173, № 6172, № 6174, № 6801, відповідно, повідомлення про нікчемність правочину, а саме, Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Літвіновим A.B. за реєстровим номером № 38, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями описів вкладення у цінні листи від 05.08.2015 та відповідним реєстром згрупованих поштових відправлень.

На виконання статті 216 ЦК України ПАТ "Дельта Банк" застосував наслідки нікчемності правочину, здійснивши повернення ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" коштів, списаних в рахунок оплати за договором відступлення прав вимоги від 04.02.2015 в сумі 25 000 000,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією меморіального ордеру № 53688532 від 30.07.2015.

Таким чином, за твердженням позивача, укладений з відповідачем Договір відступлення права вимоги від 04.02.2015 є нікчемним з підстав, визначених п.п. 1, 2, 3, 4, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що і зумовило його звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсності правочину з посиланням на приписи статей 215, 216, 236 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Як вбачається з частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання правочину (господарського договору) недійсним, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину (господарського договору) недійсним на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Отже, саме договори, зазначені в частині 3 цієї статті, є нікчемними.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Господарським судом міста Києва розглядалася справа № 910/17428/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничий центр "ТОР" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова служба", за участю третіх осіб - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелком" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, серед яких, в тому числі, оспорюваний Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015, встановлені обставини, пов'язані з нікчемністю Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015, який є предметом спору у справі № 910/6664/16.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/17428/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 та Вищого господарського суду України від 16.02.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що доводи ПАТ "Дельта Банк" якими обґрунтовані позовні вимоги у справі № 910/17428/15 є аналогічними доводам в обґрунтування позову у даній справі.

Так позивач зазначає, що відчуження майна (майнових прав) відбулося за ціною, значно нижчою від звичайної ціни. Вказане твердження ґрунтується на тому, що станом на дату укладення оспорюваного правочину сума заборгованості позичальника за двома кредитними договорами перед банком становила 16 443 518, 40 доларів США, що станом на дату укладення Договору становило еквівалент 275 097 175,62 грн, тоді як ціна відступлення права вимоги за оспрюваним правочином становила 25 000 000,00 грн.

Проте, розглядаючи справу № 910/17428/15, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку, що Договір про відступлення права вимоги від 04.02.2015 не передбачав безоплатної передачі прав вимоги, оскільки за вказаним договором Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" сплатило на користь останнього 25 000 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 04.02.2015. При цьому, ціна відступлення права вимоги була визначена сторонами на підставі двох звітів про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами №8/71385-Л2615 та №5/71385-Л/2615, складених ТОВ "Незалежна експертна компанія "Правий берег" 04.02.2015 на замовлення ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент".

Водночас, розглядаючи справу № 910/17428/15, суди дійшли висновку, що ПАТ "Дельта Банк" ототожнюються поняття номінального розміру заборгованості за кредитним договором та ринкової вартості ціни права вимоги.

Оцінка майна, майнових прав (надалі оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, визначеними в статті 9 Закону України "Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (стаття 3 Закону).

У свою чергу висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що при визначенні ринкової вартості прав вимоги за кредитними договорами, які були відступлені, обов'язково мають враховуватись такі фактори як стан обслуговування боргу, платоспроможність позичальника, наявність застави, її належне оформлення, процес стягнення боргу або звернення стягнення на заставлене майно.

Вищий господарський суд у постанові від 16.02.2016 у справі №910/17428/15 прийшов до висновку, що твердження про заниження ціни відступлення права вимоги ПАТ "Дельта Банк" зроблені виключно на підставі балансового обліку заборгованості позивача за кредитними договорами, що в жодному разі не може вважатись належним та допустимим доказом у розумінні господарсько-процесуального закону. Натомість доказів проведення відповідної оцінки відчуження майнових прав під час розгляду судом господарського спору у справі № 910/17428/15 ПАТ "Дельта Банк" суду не надано.

Під час розгляду даної справи, позивачем було надано звіт про експертну оцінку ринкової вартості грошової вимоги за кредитними договорами, проведеної 14.03.2016 на замовлення ПАТ "Дельта Банк" Товариством з обмеженою відповідальністю "Експертна компанія "Професіонал", згідно якої вартість майнових прав по Кредитним договорам станом на 04.02.2015 складала 102 607 404,00 грн, з яких по Кредитному договору 1 - 42 506 156,00 грн, по Кредитному договору 2 - 60 101 248,00 грн.

Виходячи із вказаної оцінки майнових прав позивач прийшов до висновку, що купівельна ціна була на 24,37% нижчою від реальної вартості.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що наданий позивачем звіт про оцінку майнових прав від 14.03.2016 розцінюється як намагання здійснити переоцінку доказів у справі, а саме фактичних обставин укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015, які були предметом дослідження в процесі судового розгляду господарської справи № 910/17428/15, та якою, відповідно, відхилено посилання позивача про відчуження майна (майнових прав) за заниженою ціною.

Враховуючи те, що відповідач у справі заперечував проти належності наданого позивачем Звіту оцінки ринкової вартості права вимоги за спірним договором як доказу у справі, оскільки така оцінка фактично проведена за відсутності Методики визначення вартості такого виду майна, Київським апеляційним господарським судом з метою встановлення дійсної ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами №5/71385-Л/2615 від 16.06.2007 та №8/71385-Л/2615 від 26.11.2007, укладеними між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ТОВ "НВЦ "ТОР" станом на 04.02.2015, та їх відповідності ціні, яка визначена сторонами у спірному договорі про відступлення права вимоги, було призначено у справі судову економічну експертизу.

Проте призначена у справі судова експертиза не була проведена у зв'язку з тим, що на даний час в реєстрі відсутні методики щодо встановлення ринкової вартості активів (прав вимоги за кредитними договорами, які є об'єктом досліджень), про що суд було повідомлено листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №17490-16 від 27.10.2016 про залишення ухвали суду без виконання.

Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні будь-які інші належні докази, які б підтверджували достовірність даних, вказаних суб'єктом оціночної діяльності у поданому позивачем Звіті про незалежну оцінку прав вимоги та беручи до уваги відсутність Методики визначення вартості такого виду майна, судами попередніх інстанцій зазначено про відсутність підстав щодо прийняття поданого позивачем Звіту про незалежну оцінку права вимоги банку в якості належного доказу на підтвердження дійсної ринкової вартості права майнової вимоги за кредитними договорами, переданого ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" згідно спірного договору.

Інших доказів, які б підтверджували ринкову вартість майнових вимог, та доказів, які б свідчили, що визначена у спірному договорі відступлення права вимоги від 04.02.2015 вартість вимоги є заниженою, позивачем до суду не надано.

Враховуючи викладене вище, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, щодо необґрунтованості доводів ПАТ "Дельта Банк" про вчинення відступлення права вимоги за спірним договором за заниженими цінами.

Окрім того, як зазначено в рішеннях, прийнятих судами у справі № 910/17428/15, ПАТ "Дельта Банк" посилаючись на те, що Договір про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 передбачає пільги (переваги) під час дії тимчасової адміністрації, в порушення п. 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не навело жодних конкретних положень договору, які б передбачали надання зазначених переваг (пільг).

Доводи позивача про те, що укладання оспорюваного правочину стало однією із причин його неплатоспроможності, на які серед іншого останній посилається в даному спорі, також були відхилені судами у справі № 910/17428/15, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв'язку між укладенням договору про відступлення права вимоги між банком та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент" та визнанням банку неплатоспроможним. На підтвердження зазначених доводів банк посилався лише на ту обставину, що розрахунок за зазначеним договором відбувся за рахунок грошових коштів ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", що обліковувалися на рахунку, відкритому у ПАТ "Дельта Банк". Водночас, посилання на нормативно-правові акти, які б підтверджували незаконність або неможливість проведення розрахунків за рахунок таких грошових коштів відсутні.

Також, Вищим господарським судом України під час перегляду справи № 910/17428/15 були відхилені аналогічні зазначеним у даному позові посилання банку на Постанову НБУ №692/БТ, якою ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії проблемних, як обґрунтування власних доводів та заперечень, оскільки зазначена постанова жодним чином не обмежувала банк у праві укладення договорів про відступлення права вимоги, або у можливості використання коштів клієнтів, розміщених на рахунках у банку при взаємному розрахунку.

Окрім того, господарські суди при розгляді справи № 910/17428/15 дійшли висновку, що укладення Договору про відступлення права вимоги від 04.02.2015 мало наслідком отримання банком прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов'язань, оскільки останній набув статус кредитора, а не боржника, а тому посилання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на п. 2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим.

Таким чином, як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, під час розгляду господарської справи № 910/17428/15 у якій беруть участь ті самі особи, що і у даній справі, судами встановлювались обставини щодо нікчемності договору відступлення права вимоги від 04.02.2015 з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". За результатом розгляду даної справи прийнято рішення, яке набрало законної сили.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

За змістом наведеної норми неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки обставини стосовно дотримання вимог чинного законодавства України при укладенні Договору про відступлення прав вимоги від 04.02.2015 і ненастання за таким договором жодної з підстав нікчемності правочину, передбаченої статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", були встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 910/17428/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 та Вищого господарського суду України від 16.02.2016, які не оскаржувалися до Верховного Суду України та на даний момент є чинними, з огляду на те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких були встановлені ці обставини, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що факт відповідності оспорюваного правочину приписам чинного законодавства є преюдиційним і не потребує доказування.

Щодо посилання скаржника у додаткових поясненнях до касаційної скарги на порушення ПАТ "Дельта Банк" при укладенні оспорюваного правочину господарської компетенції згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що звертаючись з позовом позивач обґрунтовував свої позовні вимоги ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, тобто позивач обґрунтовував свої вимоги про визнання недійсним правочину спеціальними нормами, закріпленими у ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та, відповідно, не посилався на наявність чи відсутність господарської компетенції банку при укладенні спірного правочину, а отже дані обставини не були підставою позовних вимог та не досліджувались судами попередніх інстанцій.

Зважаючи на викладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України".

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги викладене, підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/6664/16 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я А.М. Демидова

С у д д я Л.Б. Іванова