РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017Справа №910/7394/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "БІЛОЦЕРКІВСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

про визнання кредитного договору частково недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Семенчук В.Ю. - за довіреністю №3-243110/4093 від 30.06.2017 року;

від відповідача: Довбуш С.В. - за довіреністю №615/04 від 30.03.2017 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "БІЛОЦЕРКІВСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача підпункти b) та c) пункту 3.1. Договору про кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року (в редакції Додаткової угоди №30 від 26.07.2013 року) є недійсними, в зв'язку з тим що вони суперечать ст. 203, 215 та 217 ЦК України.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним абзаци б), с) пункту 3.1. Договору про мультивалютну кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 13.06.2017 року.

07.06.2017 року через канцелярію Господарського суду міста Києва представник відповідача подав відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2017 року відкладено розгляд справи на 11.07.2017 року.

07.07.2017 року через канцелярію Господарського суду міста Києва представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд визнати недійсним абзаци б), с) пункту 3.1. та пункту 8.3. Договору про мультивалютну кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

В судовому засіданні 11.07.2017 року оголошено перерву до 25.07.2017 року.

В судовому засіданні 25.07.2017 року оголошено перерву до 26.07.2017 року.

В судовому засіданні 26.07.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 26.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.04.2004 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту - відповідач, Банк, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та Закритим акціонерним товариством "Білоцерківська теплоелектроцентраль" (в подальшому перейменовано на Приватне акціонерне товариство "Білоцерківська теплоелектроцентраль"; далі по тексту - позивач, позичальник, ПАТ «Білоцерківська теплоелектроцентраль») укладено Договір про кредитну лінію №25-04/04, який додатковою угодою №26 від 13.06.2008 року перейменовано на Договір про мультивалютну кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року (далі по тексту - Договір).

Під час дії Договору до нього вносилися зміни, які оформлені додатковими угодами в кількості 38.

Відповідно до п. 1.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №30 від 26.07.2013 року) Банк надає позичальникові грошові кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання, далі по тексту «КРЕДИТНІ КОШТИ».

Згідно з п. 1.1.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №38 від 25.11.2014 року) надання кредитних коштів здійснюватиметься окремими частинами (далі по тексту «траншами») на умовах, визначених цим Договором в межах відновлюваної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 25 000 000,00 (Двадцять п'ять мільйонів) гривень 00 копійок, і з урахуванням його зменшення згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії (Додаток №6 до цього Договору), зі сплатою за користування кредитними коштами процентів відповідно до розділу 3 цього Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №30 від 26.07.2013 року) позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами окремо за кожним траншем, виходячи з наступних ставок:

b) - за кредитом в національній валюті України - 44,00% (сорок чотири) процента річних за користування траншем в період з дня, наступного за терміном, що зазначений в п.2.5. цього Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п.4.5., п. 6.1. цього Договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом:

- за кредитом в доларах США - 20,50% (двадцять цілих п'ять десятих) процентів річних за користування траншем в період з дня, наступного за терміном, що зазначений в «.2.5. цього Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п.4.5., п. 6.1. цього Договору, до дня фактичного погашення заборгованості за кредитом:

с) - у разі порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком зниження ліміту кредитної лінії (Додаток №1 до цього Договору):

- за кредитом в національній валюті України 44,00% (сорок чотири) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашений кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом:

- за кредитом в доларах США 20,50% (двадцять цілих п'ять десятих) процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно ї вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашений кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цій заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 8.3. Договору (в редакції Додаткової угоди №30 від 26.07.2013 року) позичальник зобов'язується :

а) без письмової згоди Банку не відкривати в установах інших банків поточні рахунки (у національній та іноземній валюті), не отримувати нових позик і кредитів, не виступати гарантом або поручителем по зобов'язаннях третіх осіб до моменту повернення кредиту та виконання інших зобов'язань за цим Договором;

b) забезпечити зарахування виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) Позичальника виключно на поточні рахунки в національній та іноземній валюті, відкриті в АТ «Банк «Фінанси та Кредит»;

c) Сторони дійшли згоди, що у разі порушення цього пункту Договору, процентна ставка, що вказана в п. 3.1. «а» цього Договору змінюється і встановлюється у розмірі 44,00% річних за кредитом в національній валюті України. 20,50% річних за кредитом у доларах США, а також Позичальник зобов'язаний на вимогу Банку протягом 1 (одного) робочого дня достроково повернути кредитні кошти і сплатити проценти за користування кредитом. Процентна ставка, що встановлена в цьому пункті, діє з початку місяця, що йде за місяцем, в якому було допущено порушення. У разі усунення вказаного порушення процентна ставка, що встановлена в цьому пункті припиняє дію, починаючи з місяця, що йде за місяцем, в якому було усунено порушення.

Спір у даній справі виник в зв'язку з тим, що на думку позивача підпункти b) та c) пункту 3.1. та пункт 8.3. Договору про кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року (в редакції Додаткової угоди №30 від 26.07.2013 року) є недійсними, в зв'язку з тим що вони суперечать ст. 203, 215 та 217 ЦК України.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Однак, 07.06.2017 року відповідачем подав заяву про застосування до позову наслідків пропуску позовної давності.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки Додаткову угоди №30 до Договору про мультивалютну кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року укладено 26.07.2013 року, а тому строк позовної давності для позовних вимог обмежений трирічним строком до 26.07.2016 року (включно), в зв'язку з чим строк позовної давності до вимог про визнання недійсним абзаців б), с) пункту 3.1. та пункту 8.3. Договору про мультивалютну кредитну лінію №25-04/04 від 29.04.2004 року сплив.

Позовну заяву до відповідача позивачем оформлено та подано через канцелярію Господарського суду міста Києва 05.06.2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 ЦК України або іншими законами, то за таких обставин на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 31.07.2017 року.