РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017Справа №910/20379/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення 91 458, 55 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Кирищук В.П. (довіреність № 17071912 від 19.07.2017)

від відповідача 1: ОСОБА_4 (довіреність № 2273 від 06.12.2016)

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення нарахування за самовільно спожиту електричну енергію в розмірі 91458,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України не здійснено оплату нарахування у сумі 91458,55 грн. за самовільно спожиту електричну енергію згідно з протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта № 39721 про порушення від 25.09.2014 та виставленого рахунку-фактури №93013919/акт39721.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2015 у справі № 910/20379/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016, позов задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" заборгованість за самовільно спожиту електричну енергію в розмірі 91458,55 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Постановою Вищого Господарського суду України від 24.05.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 у справі № 910/20379/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматичного розподілу справу № 910/20379/15 передано на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 прийнято справу №910/20379/15 до свого провадження, розгляд справи призначено на 23.06.2016.

23.06.2016 через відділ діловодства суду від ФОП ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому відповідач просить суд зупинити провадження у даній справі до вирішення справи №910/2500/16 за ФОП ОСОБА_1 до ПАТ "Київенерго" про скасування рішення, оформленого протоколом № 936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта № 39721 про порушення від 25.09.2014.

В судовому засіданні 23.06.2016 представник позивача заявив клопотання про залучення до участі у справі як відповідача 2 - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2017 залучено до участі у справі № 910/20379/15 відповідача 2 - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 та зупинено провадження у даній справі до вирішення справи №910/2500/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про скасування рішення, оформленого протоколом.

16.06.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2017 поновлено провадження у справі № 910/23079/15, розгляд даної справи призначено на 25.07.2017.

В судове засідання 25.07.2017 з'явились представники позивача та відповідача 1.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав. Про розгляд справи відповідач 2 був належним чином повідомлений ухвалою суду від 20.06.2017.

Представник позивача в судовому засіданні усно заявив клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Однак, позивачем не наведено обґрунтувань щодо наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.

З урахуванням наведеного, зважаючи на передбачені процесуальними нормами підстави для відкладення справи, суд вважає, що заявлене позивачем усне клопотання про відкладення розгляду справи підлягає відхиленню.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 заперечив проти позовних вимог, надав суду пояснення стосовно своїх заперечень.

В судовому засіданні 25.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Уповноваженими представниками Публічного акціонерного товариства "Київенерго" при здійсненні перевірки користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_2 в м. Києві встановлено порушення споживачем норм статей 26, 27 Закону України "Про електроенергетику" та п.п.1.3., 5.1., 6.40., 10.2. Правил користування електричною енергією, а саме самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника (електропередавальної організації) з метою безоблікового споживання електроенергії. За результатами перевірки складено акт про порушення Правил №39721 від 25.09.2014. В графі "Характеристика об'єкта" вказано: орендодавець - ФОП ОСОБА_1, орендар - ФОП ОСОБА_2 Як зазначено в акті останній складено за участю представника споживача (уповноваженої особи) ОСОБА_5, який під підпис був повідомлений про час та дату проведення засідання комісії з розгляду акта порушення №39721 від 25.09.2014.

Відповідно до акту усунення порушення ПКЕЕ №39721 від 25.09.2014 споживача - Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1, 25.09.2014 відключено від подачі напруги.

13.10.2014, 20.11.2014, 25.12.2014 відбулись засідання комісії СВП "Київські електричні мережі" з розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014, згідно із якими, розгляд вказаного акта відкладався.

03.02.2015 за відсутності споживача ФОП ОСОБА_1 відбулось засідання комісії по розгляду акта про порушення Правил користування електричною енергією, оформлене протоколом №936 від 03.02.2015. На вказаному засіданні комісією встановлено, що споживач ФОП ОСОБА_1 на об'єкті за адресою: АДРЕСА_2 порушив Правила користування електричною енергією, а саме: самовільно підключив струмоприймачі до електричної мережі енергопостачальника (електропередавальної організації) з метою безоблікового споживання електроенергії (площа перерізу проводу (кабелю), яким виконано самовільне приєднання: ПВС 5х4 мм2, допустимий тривалий струм приводу (кабелю) (згідно з гл.1.3 ПУЕ): 27А.

Комісією з розгляду акту про порушення №39721 від 25.09.2014 Правил користування електричною енергією прийнято рішення провести нарахування згідно з пунктом 2.6. та за формулою 2.7. Методики за період з 26.09.2013 по 25.09.2014; потужність - 16,04 кВт; тривалість роботи струмоприймачів протягом доби 12 год., 7 днів на тиждень; та вирішено, що за недораховану електроенергію до сплати підлягає 91 458,55 грн.

06.02.2015 позивачем на адресу відповідача було направлено лист №030/34-406 від 03.02.2015 з вимогою про оплату нарахування за актом про порушення ПКЕЕ № 39721 від 25.09.2014, рахунок №93013919/акт 39721 на суму 91458,55 грн., а також копію протоколу №936 від 03.02.2015 та розрахунок вартості електроенергії, спожитої без обліку за актами поршень ПКЕЕ.

Відповідач оплату нарахованої за споживання не облікованої електричної енергії відповідно до протоколу №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення Правил та виставленим рахунком №93013919/акт39721 від 25.09.2014 у розмірі 91 458,55 грн. не здійснив.

У зв'язку із наведеним позивачем заявлено про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 нарахування за самовільно спожиту електричну енергію в розмірі 91458,55 грн. у судовому порядку.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 24.05.2016, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" № 575/97-ВР від 16.10.1997 (у редакції чинній на час виявлення порушення - 25.09.2014) визначено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Відповідно до п. 1.1. Правил користування електричною енергією (далі - Правила), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (в редакції чинній на час виявлення порушення), ці Правила регулюють взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії).

Згідно з пунктом 1.3. Правил, постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Відповідно до п. 5.1. Правил, договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без дозволу не допускається.

Також частиною 2 статті 275 ГК України передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Пунктом 3.34. Правил передбачено, що будь-які роботи, пов'язані з порушенням або зміною схеми розрахункового обліку електричної енергії, заміною типу розрахункового засобу обліку електричної енергії, проводяться за погодженням з електропередавальною організацією (постачальником електричної енергії) у присутності представників заінтересованих сторін та оформляються актом. Роботи з розпломбування, випробування, вимірювання, зміни схеми розрахункового обліку, заміни типу розрахункового обліку електричної енергії без оформлення акта в присутності уповноважених осіб споживача та електропередавальної організації (постачальника електричної енергії) не допускаються.

Частинами 1, 2 статті 27 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність.

Правопорушеннями в електроенергетиці, зокрема, є: крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об'єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку.

У разі виявлення представниками електропередавальної організації або представниками постачальника електричної енергії пошкоджень чи зриву пломб, установлених у місцях, указаних в акті про пломбування, або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, пошкодження розрахункових засобів обліку, явних ознак втручання в параметри розрахункових засобів (систем) обліку з метою зміни їх показів, перерахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті, здійснюється відповідно до Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої постановою НКРЕ від 04.05.2006 № 562, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.07.2006 за №782/12656 (п. 6.40 Правил).

Згідно із п. 6.41 Правил, визначено, що у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником постачальника електричної енергії, від якого споживач одержує електричну енергію, або електропередавальної організації порушень цих Правил або умов договору на місці виявлення порушення у присутності представника споживача оформляється акт порушень ПКЕЕ.

В акті мають бути зазначені зміст виявленого порушення із посиланням на відповідні пункти цих Правил та вихідні дані, необхідні та достатні для визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та/або суми завданих споживачем збитків. За необхідності в акті зазначаються заходи, яких необхідно вжити для усунення допущених порушень.

Пунктом 6.42 ПКЕЕ визначено, що рішення комісії оформляється протоколом і набирає чинності з дня вручення протоколу споживачу. Разом з протоколом споживачу надаються розрахунок величини вартості та розрахункові документи для оплати недоврахованої електричної енергії та/або збитків.

Як встановлено судом, уповноваженими представниками Публічного акціонерного товариства "Київенерго" при здійсненні перевірки користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_2 в м. Києві встановлено порушення споживачем норм статей 26, 27 Закону України "Про електроенергетику" та п.п.1.3., 5.1., 6.40., 10.2. Правил користування електричною енергією, а саме самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника (електропередавальної організації) з метою безоблікового споживання електроенергії.

За результатами перевірки складено акт про порушення Правил №39721 від 25.09.2014.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Згідно з ч. 2 ст. 1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Комісією відповідача було розглянуто акт про порушення №39721 від 25.09.2014 та прийнято рішення, оформлене протоколом №936 від 03.02.2015, про нарахування згідно з пунктом 2.6. та за формулою 2.7. Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами Правил користування електричною енергією за період з 26.09.2013 по 25.09.2014. Згідно із вказаним рішенням, до сплати за недораховану електроенергію підлягає 91 458,55 грн.

Відповідно до п. 6.42 Правил користування електричною енергією споживач має право оскаржити рішення комісії в суді.

Частина 2 статті 237 Господарського кодексу України визначає, що у разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції.

ФОП ОСОБА_1, не погодившись із рішенням комісії Публічного акціонерного товариства "Київенерго" з розгляду акта № 39721 від 25.09.2014, оформленого протоколом №936 від 03.02.2015, звернувся до суду з позовом про скасування вказаного рішення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 по справі №910/2500/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 24.05.2017, рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове про задоволення позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Скасовано рішення ПАТ "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014.

Як вбачається із матеріалів справи, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди від 01.06.2013, згідно із яким відповідач 2 є орендарем пересувного торгівельного павільйону, у АДРЕСА_2, за адресою якого було складено акт про порушення №39721 від 25.09.2014.

Термін дії договору оренди складає 12 місяців з дати приймання майна, що орендується, за актом приймання-передачі та діє до 31 травня 2014 року (п. 4.1. договору оренду).

Пунктом 4.2. договору оренди погоджено, що якщо жодна сторона в термін 30 днів до закінчення оренди не заявить про намір розірвати договір, термін оренди автоматично пролонгується на 12 місяців.

Доказів того, що сторони договору оренди заявляли про намір розірвати вказаний договір оренди, а також доказів повернення торгівельного павільйону з оренди суду матеріали справи не містять.

Пунктом 7.3. договору оренди передбачено, що ФОП ОСОБА_2 зобов'язується самостійно і від власного імені укласти договори щодо надання комунальних послуг із спеціалізованими організаціями.

Вирішуючи спір у справі №910/2500/16 судом апеляційної інстанції встановлено, що самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника з метою безоблікового споживання електроенергії було здійснено ФОП ОСОБА_2, який був орендарем відповідного павільйону переданого йому ФОП ОСОБА_1 в оренду. Рішенням відповідача оформленим протоколом №936 від 03.02.2015 було неправомірно покладено на ФОП ОСОБА_1 відповідальність за вчинені ФОП ОСОБА_2 порушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

За змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" №8 від 13.06.2007).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також в рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, рішення апеляційного суду у справі №910/2500/16 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

В силу приписів ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно із ч. 1 ст. 235 ГК України, за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 ГК України).

Як визначено у п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №3 від 16.12.2015 "Про узагальнення судової практики вирішення спорів, що виникають у сфері надання послуг з електропостачання", за змістом статей 216, 217, 218, 235, 236, 237 ГК України рішення постачальника електричної енергії про нарахування вартості недоврахованої спожитої електроенергії є саме оперативно-господарською санкцією.

Як зазначено судом вище рішення Публічного акціонерного товариства "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014 було скасовано в судовому порядку.

В абзаці 9 пункту 6.42 Правил користування електричною енергією передбачено, що у разі задоволення судом скарги споживача постачальник електричної енергії (електропередавальна організація) скасовує відповідний акт про порушення. Оплачені споживачем за рішенням комісії кошти постачальник електричної енергії (електропередавальна організація) має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення (який не перевищує трьох років), у разі відсутності заборгованості - зараховує ці кошти в рахунок майбутніх розрахункових періодів або, за заявою споживача, повертає оплачені ним кошти.

Оскільки, нормами пункту 6.42. Правил користування електричною енергією встановлю наслідки скасування судом оперативно-господарської санкції, а саме: скасування постачальником електричної енергії відповідного акта про порушення, то повторне застосування оперативно-господарської санкції з визначенням її розміру відповідно до Методики на підставі такого акта не є можливим.

Отже, з огляду на приписи частини 9 пункту 6.42. Правил користування електричною енергією, після набрання законної сили постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 по справі, №910/2500/16 позивач (ПАТ "Київенерго") зобов'язаний був скасувати акт про порушення №39721 від 25.09.2014.

При цьому, оскільки рішення ПАТ "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014 було скасовано, то даний акт не може бути підставою для прийняття іншого рішення.

Крім того, на виконання вказівок касаційної інстанції судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, ОСОБА_5 (вказаний в акті про порушення №39721 від 25.09.2014 як представник відповідача 1) є уповноваженою особою ФОП ОСОБА_1 Доказів виникнення відносин представництва (договір, довіреність тощо) сторонами суду не надано.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки рішення Публічного акціонерного товариства "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014 було скасовано в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення 91458,55 грн., нарахованих згідно із вказаним рішенням.

За таких обставин заявлений позивачем позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Щодо відповідача 2 - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, то суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Зі змісту статей 1, 21, 24 Господарського процесуального кодексу України, набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин між сторонами та відповідно кореспондуючого обов'язку відповідача здійснити певні дії на користь позивача або утриматись від їх вчинення задля захисту та реалізації прав і законних інтересів позивача, а лише з фактом пред'явлення позову до особи.

З урахуванням вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позивач самостійно визначає предмет та підстави поданого позову, тобто, матеріально-правову вимогу та факти, які її обґрунтовують.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Позивачем заявлено вимоги до стягнення нарахування за самовільно спожиту електричну енергію в розмірі 91458,55 грн. з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, в задоволенні яких судом відмовлено.

Будь-яких вимог до відповідача 2 - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, позивачем не пред'явлено.

При цьому, як зазначено судом вище, з урахуванням того, що рішення ПАТ "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014 було скасовано, то даний акт не може бути підставою для прийняття іншого рішення.

З огляду на наведене, оскільки рішення ПАТ "Київенерго", оформлене протоколом №936 від 03.02.2015 засідання комісії по розгляду акта про порушення №39721 від 25.09.2014 скасовано, суд дійшов висновку про відмову у позові щодо ФОП ОСОБА_2.

Підсумовуючи наведене вище, суд відмовляє у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення нарахування за самовільно спожиту електричну енергію в розмірі 91458,55 грн. повністю.

Згідно із ст. 84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, у відповідно до ст. ст. 49 ГПК України, судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

В пп. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вказано, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

В пункті 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання касаційної скарги до господарського суду на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви і скарги.

При цьому, відповідно до п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції чинній на час подання позову) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, становила 2 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, сума судового збору за подання касаційної скарги у даній справі становить 2195,00 грн.

Сплата ФОП ОСОБА_1 судового збору за подання касаційної скарги підтверджується платіжними квитанціями від 11.02.2016 на суму 1653,60 грн. та від 23.03.2016 на суму 550,00 грн.

З урахуванням наведеного, оскільки рішення суду першої інстанції від 25.09.2015 про задоволення позову та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 скасовано постановою Вищого Господарського суду України від 24.05.2016, керуючись приписами статті 49 ГПК України, суд дійшов висновку, що з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2195,00 грн. за подання касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, будинок 5, ідентифікаційний код 00131305) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04214, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 2195,00 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

На виконання рішення видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2017.

Суддя С.О. Турчин