ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 920/566/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, договір від 29.04.2016 року №2-04/16;

відповідача - Кучменко С.В., за довіреністю від 27.06.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області (вх. №1847С/1-18)

на рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017р.

у справі № 920/566/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Бахмач Чернігівської області

до відповідача Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області

про стягнення 379 807 грн. 30 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.03.2017р. у справі №920/566/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Джепа Ю.А., суддя Костенко Л.А., суддя Яковенко В.В.) позов задоволено частково; стягнуто з Фермерського господарства "Хоменко В.І." на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 253645 грн. 84 коп. основного боргу за договором поставки від 11.03.2015 року, 60583 грн. 44 коп. пені за несвоєчасні розрахунки, 40915 грн. 43 коп. штрафу, 198222 грн. 74 коп. - суму 36% річних, 63953 грн. 80 коп. інфляційних збитків; 10000 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката; 10782 грн. 29 коп. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову - відмовлено.

Фермерське господарство "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017р. у справі №920/566/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2017р. суддею доповідачем по справі №920/566/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 12.07.2017р.

12.07.2017 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю надання суду додаткових доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі та у зв'язку з неможливістю прибуття представника в судове засідання (вх.№7306)

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року розгляд справи відкладено на 25.07.2017 року, у зв'язку з задоволенням клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи та неявкою в судове засідання представника відповідача.

21.07.2017 року, електронною поштою та 24.07.2017 року до відділу документального забезпечення та контролю суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, які долучені до матеріалів справи (вх.№7707)

25.07.2017 року на адресу суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№7783), які долучені до матеріалів справи.

25.07.2017 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи акту про надання правової допомоги, розрахунок гонорару адвоката ОСОБА_1 та квитанцію про сплату 8560,00 грн. від 25.07.2017 року (вх.№7772), які долучені до матеріалів справи.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.07.2017 року просив скасувати рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017р. у справі №920/566/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

11.03.2015 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (постачальник) та Фермерським господарством "Хоменко В.І." (покупець) укладено договір поставки, відповідно до умов якого в терміни, визначені договором, постачальник зобов'язався передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором (п. 1.1 договору).

У відповідності до пункту 2.1 договору поставки, за даним договором постачається виключно оригінальна продукція, виробництва провідних компаній світу, асортимент, кількість та ціна якої визначаються додатками та/або накладними та/або рахунками-фактури, що є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.2 договору сторони узгодили, що ціна продукції, що поставляється за цим договором, вказується у додатках в національній валюті та визначається у залежності від виду товару (засоби захисту рослин, насіння, насіння вітчизняного виробництва, міндобрива та мікродобрива). Для товару (засоби захисту рослин, насіння та мікродобрива) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США.

Згідно пункту 2.3 договору, його загальна сума визначається сукупністю додатків та/або накладних та/або рахунків-фактур, що зазначені в п. 2.1 договору та які є невід'ємною частиною цього договору. У випадку розбіжностей даних у додатках щодо кількості і ціни товару в порівнянні з даними у відповідній видатковій накладній, перевагу має видаткова накладна. Видаткова накладна є невід'ємною частиною договору та підписується з боку покупця особою, уповноваженою довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей (товару).

Пунктом 2.4 сторони передбачили, що у разі зміни курсу гривні до долара США постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але неоплаченого покупцем товару.

Умови оплати за поставлений позивачем товар сторони узгодили у розділі 3 договору від 11.03.2015 року.

Так, згідно пункту 3.2 договору поставки сторони погодились застосовувати при проведенні розрахунків за цим договором курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківській валютній біржі на день підписання договору. В тому випадку, коли курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу доларів США до гривні на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вищим за курс відповідної іноземної валюти на день укладення додатку, сторони для визначення суми, належної до сплати, використовують таку формулу: С=А1/А2*В, де С- сума, належна до сплати, В - ціна товару на момент підписання додатку, А1 - курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу доларів США до гривні на день перерахування коштів, А2 - курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу доларів США до гривні на день підписання відповідного додатку. При проведенні розрахунків сума в гривнях, яку покупець зобов'язаний сплатити постачальнику як належну оплату повної вартості товару, визначається з урахуванням умов ч. 1 цього пункту шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару у доларах США на курс на міжбанківській валютній біржі щодо продажу доларів США до гривні на день проведення оплати (пункт 3.3). За умовами пункту 3.5 товар, що був переданий покупцю у межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод - додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною.

На виконання умов договору поставки сторонами були складені специфікації за березень 2015 року, згідно яких постачальник зобов'язався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити наступний товар на умовах даного договору: Прилипач Біопауер у кількості 50 л за ціною - 5,5 доларів США, загальною вартістю - 275,00 доларів США; Майстер герб. у кількості 15 кг за ціною - 300,00 доларів США, загальною вартістю 4500,00 доларів США.

15.03.2015 року згідно накладних № 140 та № 141 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято наступний товар: кукурудзу посівну ТОВ "Сингента" у кількості 242 мішки за ціною 1200 грн., загальною вартістю 290400,00 грн.; Майстер герб. у кількості 15 кг за ціною 300 доларів США, загальною вартістю 4500,00 доларів США разом з Прилипачем Біопауер у кількості 50 л за ціною 5,5 доларів США, загальною вартістю 275,00 доларів США.

Факт того, що поставка товару згідно накладних № 140 та № 141 відбулась у межах дії договору поставки від 11.03.2015 року встановлений рішенням господарського суду Чернігівської області від 19.10.2016 року у справі № 927/813/16.

Позивач зазначає, що відповідачем свої зобов'язання по сплаті товару за договором виконано неналежним чином, що й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Сумської області, в якому останній, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача 253645,84 грн. основного боргу, 121166,89 грн. пені, 81830,85 грн. штрафу, 63953,80 грн. інфляційних втрат, 198222,74 грн. суму 36% річних.

22.03.2017 року господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 253645,84 грн. основного боргу, 121166,89 грн. пені, 81830,85 грн. штрафу, 63953,80 грн. інфляційних втрат, 198222,74 грн. суму 36% річних.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

До спірних правовідносин застосовуються положення цивільного законодавства про поставку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення щодо зобов'язань у договорі поставки містять норми статті 265 Господарського кодексу України.

Стаття 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 2 статті 524 Цивільного кодексу України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, умовами договору (пункт 2.2) сторони на власний розсуд встановили, що ціна товару (засоби захисту рослин, насіння та мікродобрива) визначена у гривнях, а також визначений їх еквівалент у доларах США, при цьому, у разі зміни курсу гривні до долару США постачальник проводить перерахунок (дооцінку) вартості поставленого, але неоплаченого товару (пункт 2.4).

Отже, сторони дійшли згоди про те, що грошове зобов'язання за договором відповідач має виконувати у гривнях з урахуванням змін курсу долара США на час укладення договору та на день оплати поставленого товару.

Таким чином, позивач має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення договору про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, наданого йому за договором з відповідачем (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року).

Тобто, якщо умовами укладеного між сторонами договору передбачене право позивача отримати оплату за поставлений ним товар у доларовому еквіваленті (і така умова договору є дійсною), то позивач має право очікувати прибуток за таким договором саме виходячи з вартості товару, визначеного у доларах США, виражених у гривневому еквіваленті.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлене насіння та гербіцид з прилипачем на загальну суму 253645,84 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 121166,89 грн. пені та 81830,85 грн. штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пп.7.1.1 п. 7.1 договору поставки, покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення, а також додатково штраф у розмірі 20% від суми несплаченого боргу.

Тобто, обов'язок покупця за несвоєчасну сплату продукції передбачений умовами укладеного між сторонами договору.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство України не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо тверджень апелянта про те, що до вимог про стягнення пені та штрафу слід застосувати позовну давність, оскільки, на його думку, за вказаними вимогами сплив строк позовної давності, встановлений частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України, згідно якої до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік, колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з цим, згідно статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частини 1, 2 вказаної статті).

Пунктом 7.8 укладеного між сторонами договору) передбачено, що сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов'язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій у відповідності до ст. 259 Цивільного кодексу України продовжується до трьох років.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача в частині нарахованих сум пені та штрафу, беручи до уваги, що вказані суми нараховані у відповідності до умов договору та чинного законодавства України, у межах строку позовної давності, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення 121166,89 грн. пені та 81830,85 грн. штрафу.

Крім того, під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції відповідач заявляв клопотання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені).

Місцевий господарський суд, зменшуючи нараховані штрафні санкції на 50% суми пені та штрафу та стягнення з відповідача на користь позивача 60583,44 грн. пені, а також 40915,43 грн. штрафу, вказав на те, що нараховані суми штрафних санкцій є значно більшими у порівнянні із сумою основного боргу та їх стягнення у заявленому розмірі значно ускладнить виконання судового рішення та призведе до подальших негативних наслідків.

Колегія суддів, беручи до уваги заявлену позивачем до стягнення суму пені та штрафу вважає, що вказані суми підлягають до зменшення на 90%, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Приписами ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначених приписів свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1-2 ст.627 Цивільного України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Статтею 233 Господарського кодексу України надано суду можливість пом'якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов'язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог ч.2 ст.13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Застосовуючи дану норму, суд зобов'язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (вказана правова позиція викладена у Рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Таким чином, чинне законодавство України передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов'язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом'якшення неустойки наділений суд за для усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов'язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов'язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов'язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути у наслідок порушення зобов'язань, значно вище основного невиконаного зобов'язання.

Колегія суддів, беручи до уваги той факт, що відповідач є виробником сільськогосподарської продукції та поступово проводить розрахунки за отриманий товар (оплатив більшу частину основного боргу), враховуючи, що нараховані суми штрафних санкцій є значно більшими у порівнянні із сумою основного боргу, вважає за необхідне скористатися своїм правом згідно п.3 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України і зменшити розмір пені та штрафу на 90%, у зв'язку з наявністю передбачених статтею 233 Господарського кодексу України, ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України підстав для зменшення пені та штрафу, оскільки їх стягнення у заявленому розмірі значно ускладнить виконання судового рішення та призведе до подальших негативних наслідків.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 16.03.2016р. у справі №906/1599/15, від 23.02.2016р. у справі №903/861/15.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 379807,30 грн. заборгованості, в тому числі 171329,00 грн. основного боргу, 85 845,48 грн. пені, 7408,42 грн. суму 3% річних, 57144,40 інфляційних втрат, 58080,00 грн. штрафу.

Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача 253645,84 грн. основного боргу, 121166,89 грн. пені, 81830,85 грн. штрафу, 63953,80 грн. інфляційних втрат, 198222,74 грн. суму 36% річних.

Таким чином, зменшенню розміру пені та штрафу на 90% підлягає сума заявлена в заяві про збільшення позовних вимог (121166,89-90%=12116,68 та 81830,85-90%=8183,08 грн.)

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 12 116,68 грн. пені та 8 183,08 грн. штрафу, відповідно.

Щодо задоволення місцевим господарським судом позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 198222,74 грн. суми 36% відсотків та 63953,80 грн. інфляційних втрат, колегія суддів з вказаними висновками не погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Положення частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України містять приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України.

Як зазначається у п.1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 26 липня 2002 року № 01-8/870, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. При цьому роз'яснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає.

А отже, норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

В листі Верховного Суду України від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування статті 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначено про те, що беручи до уваги правову природу 3% річних, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті України - гривні.

Так, місцевий господарський суд при прийнятті рішення послався на абз. 7 пункту 8.1, пункту 8.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", де зазначено про те, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

Однак, можливість стягнення інфляційних втрат у вказаній вище постанові Пленуму визначена лише у разі, якщо сума платежу, що визначена в іноземній валюті на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не здійснюється.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 63953,80 грн. інфляційних втрат та 198222,74 грн. відсотків є необґрунтованим.

Щодо клопотання позивача про відшкодування понесених судових витрат по оплаті послуг адвоката у розмірі 28624,00 грн., наданому під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції та клопотання позивача про відшкодування витрат на послуги адвоката у розмірі 8560,00 грн., наданому суду апеляційної інстанції, всього в сумі 37184,00 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, в обґрунтування вказаних клопотань позивачем надано договір № 2-04/16 від 29.04.2016 року про надання правової допомоги, акти про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката від 26.07.2016 року та від 01.03.2017 року, а також квитанції до прибуткових касових ордерів серії 01АААС від 26.07.2016 року та від 01.03.2017року та квитанцію про сплату 8560,00 грн. від 25.07.2017 року.

На підтвердження права гр. ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю, позивачем надано копію свідоцтва № 569, виданого на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в Чернігівській області від 06.09.2011 року.

Згідно ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.04.2016 року між адвокатом ОСОБА_1 та позивачем Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 2-04/16, за умовами якого адвокат надає відповідачу правову допомогу, представляє інтереси клієнта в усіх установах, підприємствах, організаціях як захисник клієнта чи його представники з усіма без обмежень правами, у тому числі й правом підпису, які надані клієнту як позивачу, відповідачу, третій особі з питань стягнення з ФГ "Хоменко В.І.", на користь ФОП ОСОБА_6 боргу та штрафних санкцій за невиконання договірних зобов'язань, а позивач сплачує гонорар за надану допомогу (п. 1.1 договору).

Розмір гонорару за цим договором становить 15000,00 грн. - за вивчення наданих документів, консультації по справі, складання та подання заперечень, заяв, клопотань, тощо, участь у розгляді справи у суді першої інстанції (п. 3.1 договору).

26.07.2016 року між позивачем ФОП ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_1 було складено акт про надання правової допомоги відповідно до укладеного договору № 2-04/16 по господарській справі № 920/566/16 за позовом ФОП ОСОБА_6 до ФГ "Хоменко В.І." про стягнення боргу та штрафних санкцій за невиконання договірних зобов'язань.

Відповідно до вказаного акту сторонами було визначено обсяг наданої правової допомоги та гонорар, що має бути сплачений відповідачем за отримання правової допомоги.

01.03.2017 року між позивачем ФОП ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_1 складено акт про надання правової допомоги відповідно до укладеного договору № 2-04/16 (з урахуванням вимог додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 року) по господарській справі № 920/566/16 за позовом ФОП ОСОБА_6 до ФГ "Хоменко В.І." про стягнення боргу та штрафних санкцій за невиконання договірних зобов'язань.

Згідно вказаного акту сторонами було визначено обсяг наданої правової допомоги та гонорар, що має бути сплачений відповідачем за отримання правової допомоги.

Загальна сума гонорару становить 37184,00 грн.

В підтвердження сплати адвокату ОСОБА_1 вищезазначеної суми гонорару, позивачем до господарського суду першої інстанції надано квитанцію до прибуткового касового ордера серії 01АААС від 26.07.2016 року про сплату 14024,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера серії 01АААС від 01.03.2017 року про сплату 14600,00 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера від 25.07.2017 року на суму 8560,00 грн.

У відповідності до абз. 2 п. 6.5 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Таким чином, колегія суддів, оцінивши ступінь складності справи, враховуючи середню вартість відповідних послуг в країні, виходячи із тривалості розгляду справи, обсягу наданих юридичних послуг та ціни заявленого позову дійшла висновку про те, що судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають частковому відшкодуванню відповідачем, а саме у сумі 6000,00 грн. грн. під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції та 3000,00 грн. під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, на підставі ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, клопотання позивача про відшкодування витрат на послуги адвоката у сумі 37184,00 грн. підлягає до часткового задоволення.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача 60583 грн. 44 коп. пені за несвоєчасні розрахунки, 40915 грн. 43 коп. штрафу, 198222 грн. 74 коп. - суму 36% річних, 63953 грн. 80 коп. інфляційних втрат та 10 000 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

А отже, доводи викладені в апеляційній скарзі Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 60583,44 грн. пені, 40915,43 грн. штрафу, 198222,74 грн. 36% річних, 63953,80 грн. інфляційних втрат, 10000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 10782,29 грн. витрат по сплаті судового збору неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017 року у справі №920/566/16 в цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення у справі, яким слід стягнути з відповідача на користь позивача 12116,68 грн. пені, 8 183,08 грн. штрафу та 9000,00 грн. витрат на послуги адвоката, в задоволенні позову щодо стягнення 198222,74 грн. суми 36% річних та 63953,80 грн. інфляційних втрат відмовити, а в решті рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017 року у даній справі залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 4047,81 грн. судового збору за подання позовної заяви, а з позивача на користь відповідача 4452,29 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п.1, п.3 статті 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017р. у справі №920/566/16 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача 40915,43 грн. штрафу, 60583,44 грн. пені, 198222,74 грн. суму 36% річних, 63953,80 грн. інфляційних втрат, 10000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 10782,29 грн. витрат по сплаті судового збору.

Прийняти в цій частині нове рішення.

Стягнути з Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області (41346, Сумська область, Кролевецький район, с. Алтинівка, вул. Демиденка, 49, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Бахмач Чернігівської області (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 12116,68 грн. пені, 8 183,08 грн. штрафу та 9000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 198222,74 грн. - 36% річних та 63953,80 грн. інфляційних втрат відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 22.03.2017 року у справі №920/566/16 залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області (41346, Сумська область, Кролевецький район, с. Алтинівка, вул. Демиденка, 49, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Бахмач Чернігівської області (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 4047,81 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Бахмач Чернігівської області на користь Фермерського господарства "Хоменко В.І.", с. Алтинівка Кролевецького району Сумської області (41346, Сумська область, Кролевецький район, с. Алтинівка, вул. Демиденка, 49, ) 4452,29 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 31.07.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.