ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 910/9947/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Вовка І.В., Корнілової Ж.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Київпастранс"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 р.
у справі№910/9947/15
господарського судуміста Києва
за позовомВиробничого кооперативу "Контакт-90"
доКомунального підприємства "Київпастранс"
простягнення суми

за участю представників від:
позивачаКрижанівська О.М.
відповідачаМузика В.І.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року Виробничий кооператив "Контакт-90" (далі - позивач) звернувся з позовом до Комунального підприємства "Київпастранс" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 1 581 972,97 грн основного боргу, 95 178,43 грн 3% річних, 571 101,43 грн інфляційних втрат та 437 968,14 грн пені.

Справа судами розглядалась неодноразово. За результатами останнього перегляду, рішенням господарського суду міста Києва від 01.02.2017 р. (суддя Балац С.В.) яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 р. (судді: С.І. Буравльов, В.В. Андрієнко, Ю.Л. Власов) позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 1 581 972,97 грн. основного боргу, 142 117,52 3% річних та 883 252,08 грн. інфляційних втрат; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою та рішенням судів попередніх інстанцій, Комунальне підприємство "Київпастранс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову, рішення господарських судів скасувати та прийняти нове рішення яким в позовних вимогах відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 18.07.2006 р. між Виробничим кооперативом "Контакт-90" (далі - підрядник) та Комунальним підприємством "Київпастранс" (далі - замовником було укладено договір підряду № 3/07-06 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а підрядник приймає на себе виконання загально-будівельних робіт при будівництві тролейбусної лінії від пл. Амурської по вул. О. Трутенка, вул. Академіка Вільямса, вул. М. Якубовського до вул. Касіяна.

Згідно з п. 1.2 договору вартість підрядних робіт складає: 5 534 740,00 грн., ПДВ 1 106 948,00 грн, всього - 6 641 688,00 грн.

Положеннями п. 4.3 договору передбачено, що остаточний розрахунок за виконану роботу здійснюється відповідачем згідно актів виконаних робіт протягом 10 днів після підписання актів виконаних робіт. Розрахунок проводиться після надходження коштів від головного управління транспорту, зв'язку та інформатизації.

Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2006 р., а в частині розрахунків - до повного розрахунку між сторонами (п. 5.1 договору).

Додатковими угодами до договору від 29.12.2006 р. № 2, від 31.03.2008 р. № 4, від 30.12.2008 р. № 6, від 11.06.2009 р. № 7, від 09.07.2010 р. № 9, від 29.12.2011 р. № 11 та від 28.12.2012 р. № 12 продовжувався термін дії договору.

Так, за змістом додаткової угоди від 28.12.2012 р. № 12 термін дії договору було продовжено до 31.12.2013 р.

Як передбачено п. 4.4 договору, фінансування підрядних робіт ведеться замовником за бюджеті кошти.

Згідно з п. 4.5 договору джерело фінансування - міський бюджет.

Відповідно до п. 6.4 договору за несвоєчасне перерахування коштів (згідно п. 4.1, 4.2) замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

На виконання умов укладеного договору, позивач виконав роботи, що підтверджується, зокрема, актами приймання виконаних підрядних робіт (ф.КБ-2в), а саме:

- за травень 2007 року на суму 83 110,80 грн;

- за жовтень 2007 року на суму 1 329 577,20 грн;

- за жовтень 2007 року на суму 149 372,40 грн;

- за грудень 2007 року на суму 1 965 235,20 грн;

- за грудень 2007 року на суму 348 364,80 грн;

- за лютий 2008 року на суму 1 079 558,40 грн;

- за квітень 2008 року на суму 806 966,40 грн;

- за липень 2008 року на суму 1 493 497,20 грн;

- за липень 2008 року на суму 802 658,40 грн;

- акт за грудень 2010 року на суму 528 943,20 грн;

- за грудень 2010 року на суму 57 063,60 грн;

- за грудень 2010 року на суму 671 251,20 грн;

- за грудень 2010 року на суму 297584,40 грн.

Загальна вартість підрядних робіт виконаних позивачем за договором становить 9 613 183,20 грн.

Вказані вище акти приймання виконаних підрядних робіт були підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін без жодних зауважень та заперечень.

В свою чергу, відповідач зобов'язання щодо оплати виконаних робіт за договором виконав частково, оплативши виконані роботі в сумі 4 926 046,45 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Відповідачем також здійснено передачу обладнання та матеріалів на загальну суму 2 851 075,50 грн., що було враховано сторонами в підсумках взаємних розрахунків: накладна від 15.08.2007 р. № 11 на суму 902 993,03 грн., накладна від 28.09.2007 р. № 17 на суму 193 498,51 грн., накладна від 28.11.2007 р. № 20 на суму 33 576,96 грн., накладна від 28.11.2007 р. № 21 на суму 223 839,00 грн., накладна від 31.07.2008 р. № 10 на суму 1 226 846 грн., накладна від 21.11.2008 р. № 16 на суму 270 322,00 грн.

Спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, порушив строк оплати виконаних позивачем робіт, визначений укладеним договором, а отримані ним роботи на користь позивача оплатив частково, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 1 581 972,97 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що укладенням додаткових угод до договору після виконання зобов'язань позивачем відповідач фактично вчиняв дії, що підтверджують визнання ним свого дійсного зобов'язання з оплати виконаних підрядних робіт за договором, а строк позовної давності переривався при укладенні кожної додаткової угоди (№ 11 та № 12).

Вищий господарський суд України не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів") правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останньої є докази, що підтверджують факт такого переривання. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, направляючи на новий розгляд, суд касаційної інстанції в своїй постанові від 18.10.2016 р. зазначив про те, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача сплачувати суми за виконану роботу частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Але, суди попередніх інстанцій не виконали вказівки Вищого господарського суду України, а саме не встановили початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів після підписання кожного окремого акту виконаних робіт. Не зазначено, з якого саме моменту необхідно обчислювати (місяця, дня) невиконання відповідачем кожного із цих зобов'язань.

За змістом положень статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статей 263, 264 ЦК передбачено обставини, за яких перебіг позовної давності переривається та зупиняється.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК визначено, що позовна давність переривається, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, підставою для переривання суди зазначили укладення додаткових угод від 29.12.2011 р. №11 та від 28.12.2012 р. №12.

Але суди попередніх інстанцій не звернули уваги на ту обставину, що сума зазначена в цих додаткових угодах про визнання боргу та сума яка була заявлена в позовних вимога відрізняється.

Отже, судам попередніх інстанції при новому розгляді треба встановити чи може вважатись вищезазначені додаткові угоди підставою визнання боргу та переривання строку позовної давності.

Крім того, суди повинні з'ясувати яким чином проводились розрахунки, за які роботи відповідач розрахувався, а за які ні. За яки саме акти прийнятих робіт було проведено розрахунок передачею обладнанням, матеріалами та чи сплачувався підряднику аванс в сумі 30% як передбачено договором (п. 4.1).

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12).

Таким чином, оскільки суди не встановили тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, постановлені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Київпастранс" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 р. та рішення господарського міста Києва від 01.02.2017 р. у справі № 910/9947/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий - суддя Б. М. Грек

Судді І. В. Вовк

Ж.О. Корнілова