РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017Справа №910/7697/17

За позовомКомунального підприємства Сумської обласної ради "Паливокомуненерго"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 45078,12 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін: не з'явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство Сумської обласної ради "Паливокомуненерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 45078,12 грн., з яких: 33005,34 грн. - частина здійсненої передоплати відповідно до умов договору поставки від 14.12.2015, 6440,99 грн. пені, 1106,80 грн. - 3% річних, 4524,99 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору, не виконав свої зобов'язання щодо поставки товару у встановлений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення частини суми попередньої оплати за договором, пені, 3% та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/7697/17, розгляд якої призначено на 21.06.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2017 за клопотанням відповідача судом продовжено строк розгляду спору у справі №910/7697/17 на 15 днів, а у зв'язку із неявкою в судове засідання представника позивача, а також неподанням відповідачем витребуваних судом документів, розгляд справи відкладено на 19.07.2017.

В судове засідання 19.07.2017 представники сторін не з'явились, причин неявки суду не повідомили. Про проведення судового засідання сторони були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 19.07.2017 судом розглянуто заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до змісту п.1 постанови №16 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. При зверненні до суду з заявою про вжиття заходів до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно або грошові кошти відповідача, заявник зобов'язаний надати докази того, що запропонований захід до забезпечення позову дійсно може виключити можливість невиконання або утруднення виконання судового рішення.

Проте, всупереч вимог Господарського процесуального кодексу України, позивачем не доведено суду наявності обставин, з якими Господарський процесуальний кодекс України пов'язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти або майно відповідача, позивачем не представлено належних доказів вчинення відповідачем жодних дій, направлених на відчуження ним свого майна.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 19.07.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2015 між Комунальним підприємством Сумської обласної ради "Паливокомуненерго" (покупець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник, відповідач) було укладено договір поставки (договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати дрова твердих порід, надалі іменується "товар", марка, якість, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру, загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у цьому договорі (п.1.1), марка, кількість, ціна за одиницю виміру, загальна вартість, умови та строки поставки і оплати встановлюються у специфікації (додаток 1), яка є невід'ємною частиною даного договору. Ціна за одиницю виміру товару не може бути змінена постачальником самостійно в межах поставки товару по підписаній сторонами специфікації. У випадку зміни ціни на товар сторони підписують нову специфікацію (п.2.2), оплата товару здійснюється у строк, встановлений у специфікації (п.3.1), при цьому оплата товару здійснюється авансовим платежем розмір якого вказується в рахунку на оплату перед постачанням кожної товарної партії в обсягах визначених пунктом 2.7. цього договору (п.3.2), поставка товару здійснюється на умовах, передбачених сторонами у підписаній специфікації (п.4.1), постачальник зобов'язаний поставити усю кількість товару, зазначену в одній специфікації, не пізніше строку, встановленого специфікацією. Датою підписання специфікації є дата, зазначена у специфікації (п.4.6), поставка товару вважається виконаною постачальником з моменту отримання покупцем товару з урахуванням особливостей поставки, встановлених у специфікації та отримання супровідних документів на товар, передбачених п. 5.3. цього договору (п.4.7), у випадку порушення встановлених даним договором строків поставки товару або недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не поставленого в строк товару за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє постачальника від виконання зобов'язань з поставки та відшкодування покупцю збитків у повному обсязі (п.6.2), даний договір набуває чинності з моменту його, підписання уповноваженими представниками сторін та скріпленням печатками сторін і діє до 31.12.2016 (п.11.1).

Відповідно до специфікації №3 від 18.12.2015 до договору сторони погодили поставку покупцю дров твердих та м'яких порід у кількості 300 куб.м, загальною вартістю 114001,20 грн. у строк не пізніше 31.01.2016 за умови оплати покупцем платежу у розмірі 100% передплати не пізніше 23.12.2015, доставка товару на склад покупця, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

На виконання умов договору позивачем було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 109880,11 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №3352 від 18.12.2015 на суму 9880,11 грн., №3403 від 25.12.2015 на суму 50000,00 грн. та №3408 від 28.12.2015 на суму 50000,00 грн.

Відповідно до видаткових накладних за період з 22.12.2015 по 22.03.2016 відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму 76894,77 грн.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору, не виконав свої зобов'язання щодо поставки товару у встановлений договором строк в повному обсязі, внаслідок чого позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення частини суми попередньої оплати за договором у розмірі 33005,34 грн., пені, 3% та інфляційних втрат

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм ч. 1 та ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

За змістом ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 538 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зважаючи на зміст специфікації №3 від 18.12.2015 до договору, суд прийшов до висновку про те, що виконання відповідачем зобов'язання по поставці товару позивачу є зустрічним по відношенню до зобов'язання позивача по сплаті авансового платежу в розумінні ст. 538 Цивільного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було перераховано відповідачу оплату за товар загальну суму у розмірі 109880,11 грн., хоча умовами специфікації №3 до договору сторони погодили поставку покупцю дров твердих та м'яких порід загальною вартістю 114001,20 грн. у строк не пізніше 31.01.2016 за умови оплати покупцем платежу у розмірі 100% передплати - 114001,20 грн. не пізніше 23.12.2015, тобто позивач свої зобов'язання за договором у розмірі та строк, передбачений специфікацією №3 до договору не виконав, а отже має місце прострочення самого позивача.

За змістом ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно положень ст. 221 Господарського кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов'язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов'язання перед кредитором. Прострочення кредитора дає боржникові право на відшкодування завданих простроченням збитків, якщо кредитор не доведе, що прострочення не спричинено умисно або через необережність його самого або тих осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання. Після закінчення прострочення кредитора боржник відповідає за виконання на загальних підставах. У разі якщо кредитор не виконав дій, зазначених у частині першій цієї статті, за погодженням сторін допускається відстрочення виконання на строк прострочення кредитора.

Отже, внесення авансового платежу в даному випадку є в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України та ст. 221 Господарського кодексу України встановленою договором дією кредитора (позивача), невчинення якої унеможливлює виконання боржником (відповідачем) свого обов'язку по поставці товару у строк, чітко встановлений специфікацією №3 від 18.12.2015 до договору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач, у строк чітко встановлений специфікацією №3 від 18.12.2015 до договору своїх обов'язків по повній 100 % оплаті товару не виконав, у відповідача не настав обов'язок поставити позивачу товар, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 33005,34 грн. здійсненої позивачем передоплати.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься виписка банку з рахунку позивача від 27.03.2017, яка свідчить про повернення відповідачем передоплати у розмірі 5000,000 грн. позивачу, квитанція №108 від 26.06.2017 на суму 14820,00 грн. та квитанція №87 від 27.06.2017 на суму 14802,34 грн., а отже всього відповідачем повернуто позивачу 34622,34 грн. попередньої оплати за договором.

Щодо нарахованої позивачем за умовами п.6.2 укладеного між сторонами договору пені у розмірі 6440,99 грн. за невиконання відповідачем обов'язку з поставки товару, то суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені за не поставку товару, оскільки має місце прострочення самого кредитора.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Якщо зобов'язання виражене в банківському металі, то відповідне правовідношення не є грошовим зобов'язанням, і до нього не застосовуються норми про відповідальність за порушення такого зобов'язання.

Відповідно до п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже, за висновками суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат з огляду на те, що зобов'язання відповідача за укладеним між сторонами договором не є грошовими.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку із відмовою в позові, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.07.2017

Суддя Ю.М. Смирнова