ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 911/1793/17

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства Вишнівськтеплоенерго Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, Київська обл., м. Вишневе

до Приватного акціонерного товариства Бородянська спеціалізована пересувна механізована колона № 15, Київська обл., Бородянський р-н, с. Загальці

про стягнення 40000,00 грн.

за участю представників

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 75 від 23.02.2017 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 34 від 07.03.2017 р.);

Обставини справи:

Комунальне підприємство Вишнівськтеплоенерго Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до приватного акціонерного товариства Бородянська спеціалізована пересувна механізована колона № 15 (далі відповідач) про стягнення 40000,00 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ним 03.01.2013 р. було надано відповідачу поворотну позику у сумі 40000,00 грн., проте відповідач не виконав зобовязання з повернення поворотної позики, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 40000,00 грн.

04.07.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, до якого відповідачем додано копію витягу з журналу реєстрації вихідної кореспонденції за 2013-2014 р., як доказ того, що в листі № 1 від 02.01.2012 була допущена описка замість: « 02.01.2013 р.» стояла дата: « 02.01.2012 р.».

04.07.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява від 30.06.2017 р. про застосування строків позовної давності по справі № 911/1793/17, в якій відповідач просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що згідно листа № 1 від 02.01.2012 р. та рахунку-фактури від 02.01.2013 р. відповідач зобовязався повернути позику у сумі 40000,00 грн. при отриманні коштів на протязі першого кварталу 2013 року. Відповідач зазначає, що перебіг строку з повернення позивачу поворотної позики у сумі 40000,00 грн. почався згідно з ст. 253 ЦК України після отримання коштів до кінця першого кварталу, тобто з 04.01.2013 р. по 31.03.2013 р. включно, отже прострочення виконання зобовязання за договором та строк позовної давності починає відлік з 01.04.2013 р. Враховуючи викладене, на думку відповідача, загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату сплив ще 01.04.2016 р.

У судовому засіданні 04.07.2017 р. було оголошено перерву до 25.07.2017 р.

Представник позивача у судових засіданнях 04.07.2017 р. та 25.07.2017 р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судових засіданнях 04.07.2017 р. та 25.07.2017 р. проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у заяві від 30.06.2017 р. про застосування строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

02.01.2013 р. відповідач звернувся до позивача з листом № 1 від 02.01.2012 р., що підтверджується витягом з журналу реєстрації вихідної кореспонденції відповідача за період з 02.01.2013 р. по 30.12.2014 р., в якому відповідач просив позивача надати поворотну позику для оплати роботи автокрану на встановлення обладнання на котельні школи в смт. Вишневе в сумі 40000,00 грн., так як на сьогоднішній день, у звязку з затримкою платежів держказначейством, кошти на дану роботу організацією не отримані. Відповідач зобовязався повернути позику при отриманні коштів на протязі першого кварталу.

Як вбачається з банківської виписки з рахунку позивача, 03.01.2013 р. позивач перерахував відповідачу 40000,00 грн. на підставі платіжного доручення № 1982 від 03.01.2013 р.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у спрощений спосіб, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 40000,00 грн., а відповідач зобовязався повернути позивачу таку ж суму коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з листа № 1 від 02.01.2012 р., відповідач зобовязався повернути позику при отриманні коштів на протязі першого кварталу.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 254 ЦК України до строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки позивач перерахував відповідачу кошти у сумі 40000,00 грн. 03.01.2013 р., то відповідач повинен був повернути кошти на протязі першого кварталу 2013 року, тобто до 01.04.2013 р.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

проте, відповідач кошти у сумі 40000,00 грн. у вказаний строк не повернув, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 40000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з листом № 178 від 27.04.2017 р., в якому просив відповідача повернути поворотну позику для роботи автокрану на встановлення обладнання на котельні школи в смт. Вишневе у сумі 40000,00 грн., перераховану відповідачу згідно листа № 1 від 02.01.2013 р. та платіжного доручення № 1982 від 03.01.2013 р.

Листом № 92 від 12.05.2017 р. відповідач повідомив позивача про те, що діями контрагентів відповідачу було нанесено збитки у великих розмірах, що призвело до того, що відповідач не зміг повернути поворотну позику для оплати роботи автокрану на встановлення обладнання на котельні шкоди в смт. Вишневе у сумі 40000,00 грн.

04.07.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява від 30.06.2017 р. про застосування строків позовної давності по справі № 911/1793/17, в якій відповідач просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату сплив ще 01.04.2016 р.

Правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Строки позовної давності мають загальний характер, оскільки поширюються на всі цивільні правовідносини за винятком особливо обумовлених в законі.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже зазначалось, відповідач повинен був повернути позивачу грошові кошти у сумі 40000,00 грн. протягом першого кварталу 2013 року, тобто до 01.04.2013 р.

Таким чином, право на подачу даного позову до суду виникло у позивача 01.04.2013 р.

Оскільки до вимог про стягнення заборгованості за договором позики встановлено загальну позовну давність у три роки (ст. 257 ЦК України), то строк позовної давності за позовною вимогою про сплату заборгованості у сумі 40000,00 грн. сплинув 01.04.2016 р.

Як вбачається з поштового конверту, 08.06.2017 р. позивачем була направлена позовна заява до господарського суду Київської області про стягнення з відповідача 40000,00 грн. боргу.

Отже, оскільки строк позовної давності до вимоги про стягнення 40000,00 грн. боргу сплинув 01.04.2016 р., а позивач звернувся з позовом до суду 08.06.2017 р., то позивачем пропущено строк позовної давності.

Посилання представника позивача у судових засіданнях на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки мало місце його переривання у звязку зі зміною керівництва позивача не береться судом до уваги, оскільки статтею 264 ЦК України передбачений вичерпний перелік дій, вчинення яких переривають перебіг позовної давності.

У позовній заяві позивач не просить відновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропущення строку позовної давності. Не зазначено представником позивача причин пропуску строку позовної давності і в судових засіданнях.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 40000,00 грн. заборгованості не підлягає задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення підписано 02.08.2017 р.

Суддя О.О. Рябцева