ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017р. Справа № 914/1105/17

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Петровської Н., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АВАНТ-ГАРДЕ, м.Львів

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Корпорація КРТ, с.Зубра Пустомитівський район, Львівська область

про стягнення заборгованості в розмірі 1 256 595,63 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2- представник (довіреністьб/н від 10.07.17р.)

від відповідача: ОСОБА_3-представник, довіреність від 29.12.2016 року

Представникам позивача та відповідача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АВАНТ-ГАРДЕ, м.Львів, до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Корпорація КРТ, с.Зубра Пустомитівський район, Львівська область про стягнення заборгованості в розмірі 1 256 595,63 грн.

Ухвалою суду від 02.06.2017 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 27.06.2017 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача вимоги ухвали про порушення провадження у справі, про відкладення розгляду справи виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Представник відповідача вимоги ухвали про порушення провадження у справі, про відкладення виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, подав відзив на позов, в якому визнає позовні вимоги та пояснює, що підприємство не в стані сплатити таку суму заборгованості, у зв»язку з важким фінансовим становищем.

19.06.2017 року за вх.№21495/17 від відповідача надійшов відзив, в якому останній визнає позовні вимоги.

13.07.2017 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі повноваженого представника.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.11.2016 року між ТОВ «АВАНТ-Гарде» (надалі позивач) та ТОВ «Корпорація КРТ» (надалі відповідач) укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів №45 (надалі договір).

За цим договором позивач зобов»язувався передати у власність відповідачу продукти нафтопереробки (дизельне паливо, бензин, олива та мастила (надалі товар), а останній прийняти товар відповідно до видаткових накладних та своєчасно здійснювати оплату.

Як зазначає позивач, останній передав відповідачу товар на суму 1 863 622,50 грн., проте, відповідач оплатив товар частково на суму 624 493,50 грн.

Станом на 22.05.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 239 129,00 грн.

Крім того, ТОВ «АВАНТ-Гарде» просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 6 314,47 грн., та інфляційні в розмірі 11 152,16 грн.

Відповідач в судове засідання з»явився, у відзиві позовні вимоги визнає, стверджує, що підприємство перебуває у важкому фінансовому становищі.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як підтверджується матеріалами справи, 16.11.2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір №45 купівлі-продажу нафтопродуктів.

Відповідно до п.1.1., Постачальник передає у власність Покупцю продукти нафтопереробки, а Покупець приймає товар і сплачує їх вартість.

Відповідно до пункту 2.4 Договору поставка товару здійснюється партіями автомобільним транспортом на умовах поставки СРТ- пункт призначення покупця або по домовленості сторін поставка товару може здійснюватися транспортом покупця із складу постачальника.

Пунктом 31. Договору Сторонами погоджено, що ціна товару формується постачальником кожний день і обумовлена сторонами на день поставки зазначається у видатковій накладній.

Згідно п.3.6 постачальник зобов»язаний поставити товар протягом 5-ти календарних днів з моменту оплати виставленого постачальником рахунку.

Факт виконання позивачем своїх зобовязань по договору підтверджується видатковими накладними:

від 09.02.2017 року №РН-0000122 на суму 158 589,00 грн.

Від 10.02.2017 року №РН-0000131 на суму 158 589,00 грн.

Від 27.02.2017 року №РН-0000189 на суму 154 449,00 грн.

Від 27.02.2017 року №РН-0000187 на суму 155 038,50 грн.

Від 28.02.2017 року №РН-0000195 на суму 154 449,00 грн.

Від 01.03.2017 року №РН-0000199 на суму 155 038,50 грн.

Від 02.03.2017 року №РН-0000200 на суму 155 038,50 грн.

Від 07.03.2017 року №РН-0000211 на суму 155 038,50 грн.

Від 08.03.2017 року №РН-0000214 на суму 155 038,50 грн.

Від 10.03.2017 року №РН-0000220 на суму 155 038,50 грн.

Від 21.03.2017 року №РН-0000286 на суму 152 277,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-яких зауважень зі сторони відповідача у видатковій накладній не зазначено. Відтак, відповідач, підписуючи видаткову накладну, погодився із обємом та вартістю поставленого товару.

Відповідач взятих на себе договірних зобов'язань із оплати поставленого за Договором товару належним чином не виконав, оплатив товар частково в розмірі 624 493,50 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість з оплати поставленого за Договором товару в розмірі 1 239 129,00 грн. Доказів погашення вказаної заборгованості станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

При цьому суд зазначає, що підписання Покупцем видаткових накладних, які є первинним обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч.1 ст.692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором.

Крім того, підтвердженням наявної заборгованості є належним чином оформлений та підписаний обома сторонами Акт звіряння взаєморозрахунків станом на 31.07.2017 року на суму 1 239 129,00 грн., оригінал якого долучено до матеріалів справи.

У відповідності до п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.2013 року за № 10, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 ЦК України, позивачем правомірно нараховано 3% річних в розмірі 6 314,47 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 11 152,16 грн.

Отже, загальна сума боргу, яку позивач просить суд стягнути з відповідача становить 1 256 595,63 грн.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доведеність позовних вимог в частині стягнення 1 239 129,00 грн. боргу за поставлений товар, відсутність заперечень Відповідача проти як самого факту поставки товару, так і щодо його якісних і кількісних показників, підписання Відповідачем ОСОБА_4 накладних, а також визнання відповідачем заборгованості в розмірі 1 239 129,00 грн., суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1 256 595,63 грн. загальної суми боргу за поставлений за Договором товар є мотивованими та обґрунтованими, підлягають до задоволення у повному обсязі.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України, судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

На час розгляду справи, відповідач не подав докази погашення боргу, позовні вимоги не спростував.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги визнав, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ТзОВ «АВАНТ-Гарде» до ТзОВ «Корпорація КРТ» про стягнення заборгованості в розмірі 1 256 595,63 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Сплата судового збору підтверджується платіжним дорученням №597 від 26.05.2017 року на суму 18 848,94 грн., який відповідно до ст.49 ГПК України, слід покласти на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Керуючись ст.ст.11, 525, 526, 530, 549, 610 -612, 625ЦК України, ст.ст. 174, 193, 230-232, 275 ГК України, ст.ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Корпорація КРТ(81135, вулиця Богдана Хмельницького,44, с.Зубра Пустомитівський район, Львівська область; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю АВАНТ-ГАРДЕ(79049, м.Львів, проспект Червоної Калини,104/2, ) - 1 256 595,63 грн. заборгованості, з яких: 1 239 129,00 грн. основний борг, 6 314,47 грн. три проценти річних, 11 152,16 грн. інфляційних нарахувань, а також 18 848,94 грн. судового збору.

3. Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України, після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 02.08.2017 р.

Суддя Горецька З. В.