ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2017 р. Справа № 911/1984/17

Господарський суд Київської області у складі судді Янюк О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода КО», с.Червона Слобода Макарівського району Київської області

до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих профспілок України «Укрпрофоздоровниця» смт. Ворзель Київської області

про стягнення 6 138 грн. 22 коп.

За участю представників:

Позивача: ОСОБА_1 (довіреність №169 від 10.05.2017);

Відповідача: не зявився

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Слобода Ко» (далі позивач, ТОВ «Слобода КО») звернулось до Господарського суду Київської області (далі суд) із позовною заявою до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі відповідач, ДП «Санаторій Україна») про стягнення 6 138,22 грн, з яких: 2 916,00 грн сума основного боргу; 455,26 грн пеня; 243,27 грн 3% річних; 2523,69 грн інфляційні втрати. Крім того, ТОВ «Слобода КО» просить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 1 600, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст. 525, 526, 611, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та зазначає, що відповідачем порушені зобовязання за договором поставки №В 15/14 від 05.02.2014 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою суду від 29.06.2017 порушено провадження у справі та у порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобовязано сторін надати суду документи, необхідні для вирішення спору. Розгляд справи призначений на 10.07.2017. Черговий розгляд справи призначений на 24.07.2017.

Під час судового засідання представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

У судове засідання представник відповідача не зявився, про причини неявки суд не повідомив, проте надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, яке суд визнав за можливе задовльнити. Крім того, відповідач 21.07.2017 подав до суду заперечення, у яких просив суд у задоволені позову відмовити в частині стягнення пені та інфляційних збитків (а.с. 39-41). Зокрема, зазначає, що період, за який у нього виникла заборгованість є 22.08.2014 та 03.10.2014. Тому, відповідно до ст. 258 ЦК України, просить застосувати позовну давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з цим, відповідач, надав суду розрахунки інфляційних збитків (а.с.40), відповідно до яких інфляційне збільшення суми боргу становить 55,40 грн.

На підставі ст. 85 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази, заслухавши представника позивача, судом встановлені наступні обставини.

05.02.2014 між ТОВ «Слобода Ко» (постачальник) та ДП «Санаторій Україна» (покупець) укладений договір поставки №В 15/14 (далі Договір, а.с.10-12), відповідно до умов якого постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує продукцію у вигляді діоксину вуглецю ДСТУ 4817:2007 (далі - товар, продукція), в асортименті, партіями відповідно до накладних, на умовах даного договору.

Датою поставки вважається дата підписання уповноваженими на те представниками сторін видаткової накладної, що є невідємною частиною договору (п.2.5 Договору).

Ціна договору визначається виходячи із загальної вартості продукції, поставленої протягом дії даного договору (п.3.3 Договору).

Відповідно до п.3.5 Договору, покупець оплачує вартість кожної партії поставленої продукції шляхом перерахування безготівкових коштів. Покупець зобовязаний оплачувати кожну партію продукції не пізніше 7 календарних днів з моменту отримання від постачальника продукції (п.3.5 Договору).

Моментом виконання зобовязання покупця по оплаті продукції вважається дата зарахування грошових коштів у повному обсязі на поточний рахунок постачальника (п.3.6 Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії цього договору не тягне за собою припинення зобовязань, що виникли з цього договору протягом строку його дії, не звільняє сторони від необхідності належного їх виконання та від відповідальності за їхнє належне виконання (п.п. 8.1, 8.2 Договору).

На виконання умов Договору за період з лютого по грудень 2014 року постачальником був поставлений товар відповідачу, що підтверджується товарно-транспортними та видатковими накладними від 14.08.2014 №Р2286 на суму 1 458,00 грн (а.с. 13-15), від 26.09.2014 №Р2742 на суму 1 458,00 грн (а.с. 16-18). Усього на суму 2 916,00 грн. Вказані документи підписані без зауважень уповноваженими представниками та їх підписи скріплені печатками сторін. Крім того, претензій щодо кількості, асортименту та якості переданого товару від Покупця не надходило. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було.

Проте, оскільки вищевказана грошова сума у добровільному порядку сплачена відповідачем не була, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки. Крім того, зазначений Договір недійсним у судовому порядку не визнавався, доказів протилежного сторони суду не надали, у зв'язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України, він є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.712 ЦК України).

Із наведеною нормою узгоджується ч.1 ст.265 ГК України, згідно з якою, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач виконав свої договірні зобов'язання, що підтверджується підписаними без зауважень товарно-транспортними та видатковими накладними. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було. Відтак, надані позивачем документи згідно із ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними бухгалтерськими документами, які відображають факти здійснення між сторонами господарських операцій.

У той час, відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару не виконав, доказів протилежного суду не надав. З огляду на те, що своєчасна оплата отриманого товару є одним з основних обов'язків відповідача, належне виконання якого вимагається законом та Договором, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 2 916,00 грн.

Крім того, у силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій та іншими способами, передбаченими законом.

За прострочення оплати за поставлений товар позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 455,26 грн.

Так, пунктом п.5.2 Договору передбачено, зокрема, у випадку недотримання строків оплати продукції, зазначених у п.3.5 Договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, від суми заборгованості, за кожен день прострочення зобовязання за цим Договором.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки пені та враховуючи заперечення відповідача, дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ГК України, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також, суд бере до уваги, те, що застосування позовної давності можливе, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом (пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення пені у розмірі 455, 26 грн у звязку із спливом строку позовної даності.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у розмірі 243,27 грн зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних у розмірі 243,27 грн (243,27=1458,00*3%/100/365(366)*(кількість днів прострочення), суд дійшов висновку про його обґрунтованість.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 523,69 грн суд вважає за необхідне зазначити про таке.

У абз. 2 п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вказано, що значені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

У застосуванні індексації можуть враховуватися, зокрема, рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Здійснивши перевірку, наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат (2 523,69=1458*(сукупний індекс інфляції)/100-1458), суд вважає його обґрунтованим та таким, що здійснений з урахуванням відповідного листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд не бере до уваги розрахунок відповідача, оскільки останній виконаний невірно, так як відповідач здійснив розрахунок шляхом додавання індексів інфляції за період, а не їх множення.

Таким чином стягненню з відповідача підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 2 523,69 грн.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (08296, Київська обл. смт. Ворзель, вул. Карла Лібкнехта, 26, ідентифікаційний код 02649626) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слобода КО» (08042, Київська обл., Макарівський район, с.Червона Слобода, вул. Заводська, 1, ідентифікаційний код 30641031) 2 916 (дві тисячі девятсот шістнадцять) грн основного боргу, 243 (двісті сорок три), 27 грн 3% річних, 2 523 (дві тисячі пятсот двадцять три), 69 грн інфляційних втрат, 1 600 (одна тисяча шістсот) грн - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя О.С. Янюк