ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2017 р. Справа № 922/2844/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Сбербанк" (вх. №1682 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 11.05.17 у справі

за позовом ПАТ "Харківський коксовий завод", м. Харків,

до ПАТ "Сбербанк" в особі відділення "Харківське відділення №5 "АТ "Сбербанк Росії", м. Харків

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ТОВ "В-Транссервіс", м. Маріуполь

про визнання недійсним договору

та самостійну позовну заяву ТОВ "В-Транссервіс", м. Маріуполь

до ОСОБА_4 "Харківський коксовий завод", м. Харків

про визнання протиправної бездіяльності

ВСТАНОВИЛА:

Приватне АТ Харківський коксовий завод звернулось із позовом до ПАТ Сбербанк про визнання недійсним договору застави №1 від 12.09.2012 р., укладеного між Приватним акціонерним товариством Харківський коксовий завод (ідентифікаційний код 24481702) та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк) (ідентифікаційний код 25959784), в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань за:

- Договором про відкриття кредитної лінії № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., укладеним між Приватним акціонерним товариством Термолайф та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк);

- Договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., укладеним між Приватним акціонерним товариством Харківський коксовий завод та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк);

- Договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю Коксотрейд та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк).

23 вересня 2016 року до суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю В-Транссервіс з позовною заявою із самостійними вимогами (вх. №31540 від 23.09.2016) відповідно до якої заявник просив суд:

- залучити ТОВ В-Транссервіс в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі №922/2844/16;

- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 Харківський коксовий завод щодо не виконання умов форвардного контракту від 22.04.2015р. укладеного з ТОВ В-Транссервіс та зобов'язати ОСОБА_4 Харківський коксовий завод виконати взяті на себе зобов'язання відповідно до умов форвардного контракту від 22.04.2015р. укладеного з ТОВ В-Транссервіс в частині укладення договору купівлі-продажу майна.

Ухвалою суду від 26 вересня 2016 року було прийнято до розгляду самостійний позов Товариства з обмеженою відповідальністю В-Транссервіс (вх. №31540 від 23.09.2016) та залучено ТОВ В-Транссервіс до участі у справі №922/2844/16 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.05.2017 року (суддя Прохоров С.А.) первісний позов Приватного акціонерного товариства Харківський коксовий завод до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк) задоволено частково.

Визнано недійсним договір застави №1 від 12.09.2012р., укладений між Приватним акціонерним товариством Харківський коксовий завод та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк).

В решті позовних вимог Приватного акціонерного товариства Харківський коксовий завод відмовлено.

В позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ТОВ В- Транссервіс відмовлено повністю.

Відповідач - ПАТ Сбербанк із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судове засідання 26.07.2017 року зявилися представники позивача та відповідача.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не з'явився.

Представник відповідача ПАТ Сбербанк апеляційну скаргу підтримав, рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 року просив скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Представники позивача ОСОБА_4 Харківський коксовий в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 року просили залишити без змін.

В ході судового засідання представником відповідача подано ряд клопотань та заяв.

Так, ПАТ «Сбербанк» подано ряд заяв про відвід суддів, що входять до складу колегії суддів із розгляду даної справи.

Зокрема, ПАТ «Сбербанк» подано заяву про відвід судді Сіверіна В.І. та судді Терещенко О.І. з мотивів ймовірної неупередженості вказаних суддів, які ґрунтуються на результатах розгляду іншої господарської справи цими суддями, учасником якої було ПАТ «Сбербанк».

Також, ПАТ «Сбербанк» подано заяву про відвід судді Слободіна М.М. та Терещенко О.І. з мотивів порушення, на думку заявника, процедури автоматичного розподілу справ між суддями.

Вказані заяви відповідача були залишені без задоволення колегією суддів у звязку з їх необґрунтованістю, про що винесені відповідні ухвали суду від 26.07.2017 року.

Також представником відповідача поданий ряд клопотань про залучення третіх осіб та витребування доказів.

Розглянувши клопотання ПАТ "Сбербанк" про залучення в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 Коксоліт та ОСОБА_4 Слобожанський коксовий завод та витребування від ОСОБА_4 Харківський коксовий завод: копії розподільчого балансу, затвердженого загальними зборами акціонерів у результаті виділу; копії плану виділу нових юридичних осіб з ОСОБА_4 Харківський коксовий завод; копії передавальних актів про передачу прав, обов'язків та майна новим юридичним особам від ОСОБА_4 Харківський коксовий завод; витребування у ОСОБА_4 Коксоліт та ОСОБА_4 Слобожанський коксовий завод установчих документів про державну реєстрацію, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції №18 від 26.12.2011 р.).

Зясовуючи питання наявності юридичного інтересу, колегія суддів виходить із змісту позовних вимог та пункту 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, відповідно до якого правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Позовними вимогами у справі є вимога позивача про визнання недійсним договору застави №1 від 12.09.2012р. Сторонами оспорюваного договору застави є Приватне акціонерне товариство Харківський коксовий завод та Публічне акціонерне товариство ОСОБА_5 банк Сбербанку Росії (нове найменування Публічне акціонерне товариство Сбербанк).

Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину (пункт 2.15. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р.).

Таким чином, відповідачем не доведено та не обґрунтовано належними доказами, що у ОСОБА_4 Коксолит та ОСОБА_4 Слобожанський коксовий завод наявний юридичний інтерес у даній справі та те, що рішення суду може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Крім того, відповідачем не надано будь-яких належних доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_4 Коксолит та/або ОСОБА_4 Слобожанський коксовий завод будь-яких, в тому числі зареєстрованих, прав чи їх обтяжень на предмет застави за оспорюваним договором застави №1 від 12.09.2012р.

Опираючись на викладене, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про залучення в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 Коксоліт та ОСОБА_4 Слобожанський коксовий завод та витребування доказів.

Крім того, як зазначено вище, представником ПАТ «Сбербанк» заявлено клопотання про витребування у ОСОБА_4 «Харківський коксовий завод» правовстановлюючих документів на передане в заставу відповідно до умов договору застави №1 від 12.09.2012 року обладнання в кількості 690 одиниць.

Клопотання обґрунтовано тим, що у ПАТ «Сбербанк» відсутні будь-які документи, які б свідчили про те, що передане в заставу за спірним договором майно відноситься до нерухомого майна.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень частин 1 та 2 статті 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Зі змісту заявленого клопотання та правової позиції відповідача у справі вбачається, що ПАТ «Сбербанк» не оспорює належність позивачу переданого у заставу майна, при цьому, приналежність цього майна не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, представником відповідача не надано доказів існування обставин, які перешкоджають його отриманню самим відповідачем. В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що за відсутності таких даних витребування доказів судом по суті є пришуканням доказів на користь однієї зі сторін спору, що є порушенням принципу змагальності. Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що кваліфікація капітальних будівель висотою декілька десятків метрів (коксових батарей) та заглиблених у землю ємностей значного обєму (вугільних ям) як обєктів нерухомості є очевидною за ознакою нездатності до переміщення, тому не підлягає додатковому доведенню.

За викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення означеного клопотання відповідача.

Також представником відповідача було заявлене клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду апеляційної скарги із посиланням на погіршення стану здоровя представника ПАТ «Сбербанк».

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог статті 102 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження винесена 29.05.2017 року.

Відповідно до пункту 9-2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України, можливості продовження строку розгляду апеляційної скарги, встановленого статтею 102 Господарського процесуального кодексу України законом не передбачено.

Враховуючи те, що станом на день судового засідання 26.07.2017 року, строк розгляду справи, з урахуванням обставин винесення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження 29.05.2017 року майже скінчився, те, що розгляд справи неодноразово відкладався, у тому числі і за клопотанням відповідача, а також відсутністю процесуальної можливості продовжити строк розгляду апеляційної скарги, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Крім того, ПАТ «Сбербанк» подано клопотання про витребування у відповідача оригіналу оспорюваного договору застави.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень частин 1 та 2 статті 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Як вбачається з преамбули Договору застави №1 від 12.09.2012 року, відповідач є Заставодержателем за вказаним договором, при цьому, пунктом 9.7 договору передбачено, що його складено українською мовою в трьох примірниках, які є оригіналами два з яких залишаються у Заставодержателя, а інший передається Заставодавцю.

З огляду на те, що відповідачем у заявленому клопотанні не наведено обставин неможливості самостійно надати оригінал спірного договору, за умов того, що при укладенні два оригінали були передані саме відповідачу, а також те, що відповідачем не дотримано вимог щодо зазначення у клопотання обставин, що перешкоджають наданню цього доказу, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу Договору застави №1 від 12.09.2012 року.

Після вирішення двох заяв про відвід та клопотань, зазначених вище, представником відповідача подано заяву про відвід колегії суддів у звязку з негативним вирішенням попереднього клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу спірного договору.

Вказана заява залишена колегією суддів без задоволення, оскільки заявником у заяві не наведено обставин, які відповідно до статті 20 Господарського процесуального кодексу України є підставою для відводу суддів.

Також, представником відповідача було подано заяву про відвід колегії суддів у звязку з тим, що суддя Терещенко О.І. виходила з приміщення зали суду після оголошення про те, що судова колегія виходить до нарадчої кімнати.

Вказана заява представника відповідача залишена колегією суддів без задоволення, оскільки суддя Терещенко О.І. виходила з зали суду під час оголошення перерви в судовому засіданні, а не під час знаходження в нарадчій кімнаті, що зокрема, підтверджується звукозаписом судового засідання.

Також, представником подано заяву про відвід колегії суддів з мотивів того, що попередня заява про відвід була розглянута без виходу в нарадчу кімнату.

З приводу цього відводу і сукупності заяв про відвід в цілому колегія суддів зазначає наступне.

В судовому засіданні представником ПАТ «Сбербанк» усно заявлено ряд відводів, зазначених вище, а крім того, подано клопотання, щодо яких представник відповідача наполягав на негайному розгляді, а саме клопотання про винесення окремої ухвали щодо адвоката ОСОБА_6 у зв'язку з підробленням, на думку заявника, доказів у справі та надання їх суду та клопотання про винесення окремої ухвали по відношенню до судді господарського суду Харківської області Прохорова С.А., з мотивів порушення, на думку представника ПАТ «Сбербанк» норм процесуального законодавства при розгляді справи у господарському суді першої інстанції.

На думку колегії суддів, клопотання про винесення окремих ухвал, рівно як і усні заяви про відвід, є проявом зловживання представником сторони своїми процесуальними правами, спрямованими на унеможливлення вирішення спору в судовому засіданні. Про це свідчить як і очевидна безпідставність відводів, так і відсутність актуальності у негайному, до вирішення спору по суті, винесенні окремих ухвал.

Вищий господарський суд України в інформаційному листі №01-08/140 від 15.03.2010 року «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» вказує, що в діяльності деяких сторін, третіх осіб у справах набула поширення практика зловживання своїми процесуальними правами.

Зокрема, мають місце заявлення численних необґрунтованих відводів суддям господарських судів, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій та інше.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Водночас згідно з частиною третьою статті 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку якщо на порушення приписів частини третьої статті 22 ГПК України учасник судового процесу вдається до відвертого зловживання своїми правами шляхом заявлення численних відводів судді (суддям), явно спрямованих на свідоме затягування судового процесу, господарський суд не позбавлений права і можливості продовжити розгляд справи, в якій заявлено відвід, у тому ж засіданні з обов'язковим зазначенням про це в судовому рішенні та з наведенням у ньому відповідних мотивів.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, про те, що представник ПАТ «Сбербанк» зловживає своїм процесуальними правами шляхом подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій та заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, в силу чого, керуючись метою забезпечення вирішення спору у розумний строк, приймаючи до уваги наведені вище розяснення ВГСУ щодо порядку дії суду у випадку зловживання стороною своїми процесуальними правами, припиняє вирішення заяв про відвід, поданих представником відповідача та продовжує розгляд справи по суті.

Крім того, представником ПАТ «Сбербанк» заявлено клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставити питання про те, чи є нерухомим майном майно, що входить до переліку майна за Договором застави №1 від 12.09.2012 року, який укладений з ОСОБА_4 «Харківський коксовий завод», в кількості 690 од.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Вищевикладена правова позиція знайшла своє відображення в пункті 2 Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

На підставі наведеного колегія суддів, зазначає, що враховуючи наявність нормативного визначення та переліку ознак, які дозволяють віднести певне майно до нерухомого, зокрема, у статті 181 Цивільного кодексу України, статті 1 Закону «Про іпотеку», питання запропоноване позивачем щодо належності певного майна до нерухомого, входить до кола правових та є одним з тих, про неприпустимість ставлення яких експерту йдеться у згаданій Постанові Пленуму Вищого господарського суду.

При цьому, колегія суддів враховує той факт, що строк розгляду апеляційної скарги, відповідно до положень статті 102 Господарського процесуального кодексу України, складає 2 місяці з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження 29.05.2017 року. Розгляд апеляційної скарги триває майже два місяці та відкладався неодноразово, у тому числі і за клопотанням відповідача. Клопотання відповідача про призначення експертизи подано 26.07.2017 року, тобто у кінці строку розгляду апеляційної скарги, а підстави, які перешкоджали заявити таке клопотання раніше заявником не наведені.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному спорі відсутня необхідність у застосуванні спеціальних знань в області будівництва, оскільки правове питання класифікації речі як нерухомої є очевидним в аспекті обставин даного спору.

Так, відповідно до наведеної вище законодавчої дефініції, ознакою рухомої речі є її здатність до переміщення без втрати споживчих якостей. Спірні обєкти коксові батареї та вугільні ями, описання яких є в матеріалах справи, в принципі не мають здатності до переміщення. Наприклад, коксову яму (заглиблена у землю ємність із стінами з залізобетону) можна тільки виготовити заново, але ніяк не перемістити, що свідчить про абсолютну неможливість кваліфікації даної речі як рухомої.

За викладеного, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, в ході вирішення спору представник відповідача заявляв численні письмові та усні клопотання про відкладення слухання справи.

Кожне з цих клопотань було вирішено колегією суддів відповідно до закону, наслідки вирішення оголошені сторонам. Одночасно в аспекті додержання розумного строку вирішення спору колегія суддів зазначає таке.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Розумність строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу по суті за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступні факти і відповідні їм правовідносини.

04.09.2012 р. між Приватним акціонерним товариством «ХАРКІВСЬКИЙ КОКСОВИЙ ЗАВОД» (далі за текстом - «Позивач») та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_5 СБЕРБАНКУ РОСІЇ», нове найменування - публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (надалі за текстом іменується - «Відповідач») було укладено Договори про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО та № 27-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 (далі за текстом - Договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 або Кредитний договір № 1, Договір про відкриття кредитної лінії № 27-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 або Кредитний договір № 2)

Також, 04.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОКСОТРЕЙД» та Відповідачем було укладено Договори про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО та № 29-В/12/66ЛОО від 04.09.2012 (далі за текстом - Договір про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 або Кредитний договір № З, Договір про відкриття кредитної лінії № 29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 або Кредитний договір № 4)

Крім цього, 04.09.2012 р. між Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОЛАЙФ» (надалі за текстом іменується - ОСОБА_4 «Термолайф») та Відповідачем було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. (надалі за текстом іменується - Договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. або Кредитний договір №5) та Договір про відкриття кредитної лінії №31-В/І2/66/ЮО від 04.09.2012р. (надалі за текстом іменується - Договір про відкриття кредитної лінії №31-В/12/66/ЮО від 04.09.201.2р. або Кредитний договір №6).

В забезпечення зобовязань за вказаними кредитними договорами між сторонами у справі укладено Договір застави №1 від 12.09.2012 року (далі за текстом оспорюваний договір, договір застави), предметом якого стало обладнання в кількості 690 одиниць, яке належить позивачу на праві власності та перелічене у додатку №1 до договору застави.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.03.2016 року у справі №904/43/16 задоволено позов ТОВ «Коксотрейд», визнано недійсними Договір про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року, Договір про відкриття кредитної лінії №30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 року та Договір поруки від 04.09.2012 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» та ПАТ «Сбербанк» в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань.

Також, рішенням Господарського суду Харківської області від 25.04.2016 у справі №922/6554/15, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 року позов Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» задоволено; визнано недійсним в частині договір про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 щодо надання кредиту в сумі 7150000,00 дол. США; визнано припиненими зобов'язання Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» перед ПАТ «Сбербанк» з повернення кредиту у розмірі 15384,22 дол. США та відсотків за користування ним за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012; 4) стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на користь Публічного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» судові витрати по справі.

Також, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2016 у справі № 904/11194/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 року визнано Договір про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» та ПАТ «Сбербанк» недійсним в частині надання кредиту в розмірі 4 444 181, 15 дол.США; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 Сбербанку Росії» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коксотрейд» судові витрати по справі; в решті позовних вимог відмовлено.

З урахуванням положень Закону України «Про заставу», позивач зазначає, що чинним законодавством передбачено, що заставою забезпечується виключно реально існуючи зобовязання та вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договорів, чинних на момент укладення договору застави, а визнання вищевказаними рішеннями господарських судів недійсними частини основних зобовязань договорів про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. та № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. є підставою для визнання недійсним Договору застави №1 від 12.09.2012 року в частині забезпечення виконання зобов'язань за договорами про відкриття кредитних ліній № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. та № 30-В/12/66/ЮО.

На підставі викладеного, позивач звернувся до господарського суду із позовом у даній справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 "Харківський коксовий завод", та визнаючи недійсним договір застави №1 від 12.09.2012 року, місцевий господарський суд зазначив, що частина майна, яке є предметом застави за оспорюваним договором застави, є нерухомим майном, при цьому, застава підприємства ОСОБА_4 Харківський коксовий завод як єдиного майнового комплексу, або частини нерухомого майна (будівель, споруд, передавальних пристроїв), що входить до єдиного майнового комплексу підприємства ОСОБА_4 Харківський коксовий завод, має здійснюватися за правилами застави нерухомого майна.

Оскільки при укладенні спірного договору застави не було дотримано вимог частини 2 статті 13 Закону України "Про заставу" щодо нотаріального посвідчення договору застави, предметом якого є нерухоме майно, місцевий господарський суд, із посиланням на положення статті 14 Закону України "Про заставу", зазначив про недійсність договору застави №1 від 12.09.2012 року.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом визнано спірний договір застави недійсним повністю, а не в частині основних зобовязань за договорами № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р. та № 30-В/12/66/ЮО.

Також відповідач не погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що частина майна, переданого в заставу, є нерухомим майном, та зазначає, що на його думку, спірний договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідач вважає, що передане в заставу майно є приналежностями до технічного циклу з виготовлення коксу, що є основним видом діяльності ПАТ «Харківський коксовий завод», а тому відповідач вважає, що з урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», права на це майно не підлягають державній реєстрації, оскільки це майно є окремими спорудами, які є приналежністю головної речі, що в свою чергу, на думку відповідача, свідчить про те, що передане в заставу за спірним договором майно не є нерухомим.

Відповідач також не погоджується з тим, що до спірних правовідносин місцевим господарським судом застосовано норми Податкового кодексу України, оскільки на його думку першого предмет та підстави позову у даній справі не регулюються Податковим кодексом України.

Також, відповідач зазначає, що пунктом 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України не передбачено право суду визнавати недійсним договір, що є предметом спору, а лише надано право на визнання недійсним договору, який повязаний з предметом спору.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір застави №1 від 12.09.2012р., укладений між Приватним акціонерним товариством Харківський коксовий завод та ПАТ «Сбербанк» слід визнати недійсним повністю внаслідок недотримання сторонами при його укладенні вимог закону щодо нотаріального посвідчення правочину.

Так, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що частина майна, яке є предметом застави за оспорюваним договором застави, а саме: батареї коксові, бункери (вугільні ями) та сховища відповідно до закону визнаються нерухомим майном, оскільки вони є спорудами, тобто об'єктами, які розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, і переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що заставодавець Приватне акціонерне товариство Харківський коксовий завод є підприємством з виробництва коксу, і всі обєкти рухомого майна (обладнання) та нерухомого майна (споруди), що перелічені в Додатку 1 до договору застави №1 від 12.09.2012р. входять до підприємства Приватне акціонерне товариство Харківський коксовий завод, як єдиного майнового комплексу, що забезпечує виробництво коксу. Зокрема, але не виключно, це стосується такого переліченого в Додатку 1 до договору застави №1 від 12.09.2012р. майна, як коксові батареї, бункери, сховища, парові котли, крани, транспортери, трансформатори, насоси, трубопроводи, елеватори, печі, ваги (автомобільні та залізничні), холодильники, вагони, станки, вимірювальні прилади та прилади обліку та інше.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд зазначив, що застава підприємства ОСОБА_4 Харківський коксовий завод, як єдиного майнового комплексу, або ж застава частини майна, яка є обєктами нерухомості (будівель, споруд, передавальних пристроїв), що входить до єдиного майнового комплексу підприємства ОСОБА_4 Харківський коксовий завод, у будь-якому випадку має здійснюватися за правилами застави нерухомого майна.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з вказаними висновками місцевого господарського суду, оскільки розташованість вказаних споруд на земельній ділянці та їх невід'ємна пов'язаність з нею є очевидними.

Відповідач належними засобами доказування вказаних висновків суду не спростував, належних та відповідних доказів такого спростування не надав.

Так, доводи ПАТ Сбербанк про те, що батареї коксові, бункери (вугільні ями) та сховища відповідно до закону не можуть визнаватися нерухомим майном, оскільки вони не зареєстровані у встановленому порядку, як нерухоме майно, колегія суддів відхиляє з огляду на ту обставину, що відповідно до закону поняття нерухоме майно та державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є тотожними.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Визначення термінів Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не визначено поняття нерухоме майно, однак згідно з частиною 2 статті 2 вказаного Закону, інші терміни вживаються у значенні, наведеному в Цивільному кодексі України та законах України.

Відповідно до статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Наведений в статті 181 ЦК України перелік нерухомих речей не є вичерпним і доповнюється переліком, наведеним в ч. 2 статті 331 ЦК України, за змістом якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно із статтею 1 Закону України Про іпотеку, нерухоме майно (нерухомість) це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

В цьому аспекті колегія суддів зазначає, що представник відповідача наполягав на призначенні будівельної експертизи з метою визначення, чи є перелічені позивачем обєкти (кокосові батареї, коксові ями тощо) обєктами нерухомості. В задоволенні клопотання колегією суддів було відмовлено з підстав, зазначених вище, але в аспекті повноти судового дослідження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що призначення експертного дослідження є доцільним у випадку, коли суттєва для справи обставина є непевною, може викликати сумніви. В даному випадку, виходячи з нормативної дефініції обєкта нерухомості, є повністю очевидною нездатність таких обєктів як коксова батарея (капітальна будівля висотою декілька десятків метрів) та вугільна яма (яма значного обєму, стінки якої покриті залізобетоном) до переміщення у просторі, що обумовлює визначення цих обєктів як обєктів нерухомості.

Крім того, за змістом статті 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. ОСОБА_4 на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Згідно із статтею 66 Господарського кодексу України, цілісний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об'єктом купівлі-продажу та інших угод, на умовах і в порядку, визначених цим кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору передбачені статтею 220 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

В пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначено, що правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Там же, у п. 2.5.2. зазначено, що «За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність.

Таким чином, закон та практика вищих судових інстанції прямо передбачають визнання нікчемних правочинів недійсними у судовому порядку.

Пунктом 1 статті 83 ГПК України встановлене право суду щодо прийняття рішення визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Пунктом 2 статті 83 ГПК України встановлене інше право суду щодо прийняття рішення виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони;

Вказані права суду щодо прийняття рішення різні за своїм змістом і не є тотожними.

Опираючись на зміст досліджених матеріалів справи та пояснення представників сторін, колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення від 11.05.2017р. у справі №922/2844/16 суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог, а реалізував право, надане йому п. 1 статті 83 ГПК України, що також відповідає висновку Вищого господарського суду України, наведеному в п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013р. № 11, де зазначено: «Якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК)».

В цій частині представник відповідача також заперечував, зазначаючи про неможливість визнання недійсним правочину в цілому, якщо підстава недійсності стосується лише окремих обєктів нерухомості.

Розглянувши це заперечення, колегія суддів зазначає, воно не ґрунтується на законі, а посилання позивача на судову практику ВГСУ не стосуються даного спору, оскільки дана справа представляє собою спір про визнання недійсним саме нікчемного правочину. Колегія суддів зазначає, що правовий інститут визнання правочинів недійсними частково існує тільки щодо оспорюваних правочинів. Нікчемний правочин в силу особливостей регулювання даного виду правочинів не може бути визнаний нікчемним частково. Тому місцевий господарський суд, на думку колегії суддів, дійшов до вірного висновку про визнання правочину недійсним в цілому.

Крім того, в цій частині представник відповідача заперечував, посилаючись на те, що приписи п. 1 статті 83 ГПК України надають суду право визнати недійсним правочин, пов'язаний із предметом спору, а не той правочин, який є безпосереднім предметом спору.

В цій частині колегія суддів зауважує, що заперечення відповідача суперечить загальним принципам судочинства та принципу правової певності, які покладають на суд обовязок вирішити спір по суті.

Так, існування норми п.1 ч.1 ст. 83 ГПК України має на меті захист цивільного обороту і встановлення правової певності щодо дійсності чи недійсності правочинів, що стали предметом дослідження суду.

Очевидно, що нікчемний правочин у даному спорі є предметом дослідження суду. Приймаючи до уваги обовязок суду вирішити спір по суті, колегія суддів не вбачає підстав, які свідчать про неможливість кваліфікації як недійсного спірного правочину в цілому.

Також колегія суддів зазначає, що заперечення відповідача ґрунтуються виключно на буквальному тлумаченні норми п.1 ч.1 ст. 83 ГПК та посиланні на практику вищих судових інстанції, де наводиться буквальний зміст даної норми, але ані сама норма, ані судова практика, на яку посилався представник відповідача, не містять заборон щодо застосування п.1 ч.1 ст. 83 ГПК України таким чином, який обраний господарським судом першої інстанції.

Крім того, оцінюючи заперечення відповідача, який з різних підстав (відсутності реєстрації спірних обєктів як обєктів нерухомості, наявності волі позивача на передання майна у заставу, тлумачення дефініції п.1 ч.1. ст. 83 ГПК України тощо) заперечував проти визнання правочину недійсним, колегія суддів зазначає, що ці заперечення суперечать суті правопорядку в Україні.

Фактично заперечення відповідача означають твердження про можливість участі у цивільному обороті обєктів нерухомості без додержання нотаріальної форми відповідних правочинів. Очевидно, що незалежно від конкретних обставин спору (наявності чи відсутності державної реєстрації обєктів нерухомості, наявності волі контрагента на відчуження цих обєктів тощо), гіпотетичне підтвердження правової позиції відповідача буде означати втрату юридичної сили імперативною нормою про необхідність нотаріального посвідчення правочинів, які опосередковують оборот нерухомості.

Очевидно, що таке судження суперечить як принципу правової визначеності, так і меті захисту цивільного обороту в Україні.

Оцінюючи заперечення відповідача щодо застосування судом першої інстанції норм Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає, що сукупність норм, наведених у даній постанові (без посилання на ПКУ), приводить до висновку про недійсність спірного правочину, таким чином, посилання суду першої інстанції на норми Податкового кодексу України не впливає на вірність винесеного рішення, тому не може тягти його скасування.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Також ПАТ «Сбербанк» всупереч власній правовій позиції про дійсність правочинів подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог по справі № 922/244/16.

В обґрунтування своєї заяви ПАТ «Сбербанк» зазначає, що оскільки оспорюваний договір застави був укладений у вересні 2012 року, а у вирішенні спорів до визнання недійсними правочинів застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, то строк звернення до суду із позовом про визнання договору застави сплинув у вересні 2015 року, а тому, звернувшись до суду у 2016 року, позивач пропустив вказаний строк.

Щодо подання такої заяви на стадії апеляційного перегляду рішення відповідач зазначає, що подання заяви в ході вирішення спору судом першої інстанції було неможливо з огляду на те, що відповідач не очікував виходу суду за межі позовних вимог з власної ініціативи.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення заяви ПАТ «Сбербанк» про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тому, розглянувши заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, колегія суддів констатує дві суттєві обставини.

По-перше, наведена норма не передбачає подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності після винесення рішення по суті спору.

Дана правова позиція закріплена у постанові ВСУ від 02 березня 2016 року №6-2307цс15, а саме: «Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд не взяв до уваги, що рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності».

По-друге, оцінюючи заяву відповідача з огляду на приписи рівності сторін перед законом і судом (рівного доступу сторін до реалізації своїх прав), колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на неможливість подання заяви з причини виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції не виходив за межі позовних вимог, а скористався своїм правом, передбаченим пунктом 1 статті 83 ГПК України. Матеріали справи з очевидністю свідчать про те, що відповідач, знаючи зміст позовних вимог щодо визнання правочину недійсним в частині, не був позбавлений права подати заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, однак своїм правом не скористався.

Крім того, ПАТ "Сбербанк" подано заяву про накладення арешту, в якій останній із посиланням на положення статті 1057-1 Цивільного кодексу України просить за умови залишення без змін оскаржуваного рішення господарського суду першої інстанції, накласти арешт на майно ОСОБА_4 "Харківський коксовий завод", яке передане в забезпечення виконання зобовязань за договором №1 від 12.09.2012 року - обладнання в кількості 690 одиниць.

Розглянувши зазначену заяву, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 викладена правова позиція щодо неможливості застосування статті 1057-1 Цивільного кодексу України до договорів, які укладені до набрання чинності даною нормою: «згідно із частиною 5 статті 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобовязання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобовязання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частина пята статті 1057-1 ЦК України, яка набрала чинності з 4 листопада 2012 року, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма носить імперативний характер та зобовязує суд при вирішенні питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця з заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону № 5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 4 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 24 квітня 2008 року та додаткового договору до нього від 1 вересня 2009 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин».

Наведена постанова розміщена на офіційному сайті Верховного Суду України за посиланням: http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/(documents)/E5E10C32AD7396C4C22580E600530745).

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення заяви ПАТ «Сбербанк» про накладення арешту, оскільки спірний договір застави укладено 12.09.2012 р., тобто до 04.11.2012 року, що, відповідно до наведеної правової позиції Верховного Суду України виключає можливість застосування положень статті 1057-1 ЦК України до спірних правовідносин.

З приводу позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ТОВ В-Транссервіс, колегія суддів погоджується із висновками господарського суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні у звязку з їх недоведеністю. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи в апеляційній скарзі не оскаржується.

Щодо заявленого представником відповідача клопотань про винесення окремої ухвали щодо адвоката ОСОБА_6 у звязку з підробленням, на думку заявника, доказів у справі та надання їх суду, слід зазначити, що до вказаного клопотання заявником не надано жодного доказу на підтвердження обставин, означених в заявленому клопотанні.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення.

Враховуючи викладене, заява відповідача про винесення окремої ухвали щодо адвоката ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Щодо заявленого представником відповідача клопотання про винесення окремої ухвали щодо судді господарського суду Харківської області Прохорова С.А., з мотивів порушення, на думку представника ПАТ «Сбербанк» норм процесуального законодавства при розгляді справи у господарському суді першої інстанції, з урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість відповідність чинному законодавству та залишення без змін оскаржуваного рішення місцевого господарського суду заява відповідача про винесення окремої ухвали щодо судді господарського суду Харківської області Прохорова С.А. задоволенню не підлягає.

Окрім того, представником ПАТ «Сбербанк» заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішеннями суду у справах № 922/6554/15, 904/43/16 та 904/11194/15.

В обґрунтування заявленого клопотання ПАТ «Сбербанк» вказує, що вказані господарські справи наразі перебувають у провадженні господарських судів першої інстанції, та судами у даних справах вказаних господарських справах будуть встановлені обставини щодо дійсності або недійсності кредитних договорів № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., № 28-В/12/66/ЮО, № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Враховуючи те, що вище колегією суддів встановлено обставини недійсності договору застави №1 від 12.09.2012 року у звязку з недодержанням при його укладенні вимог Закону України «Про заставу» щодо нотаріального посвідчення такого договору, а не у звязку з обставинами недійсності кредитних договорів (№ 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012р., № 28-В/12/66/ЮО, № 30-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 р.), у забезпечення виконання яких було укладено цей договір застави, колегія суддів зазначає про відсутність передбачених статтею 79 Господарського процесуального кодексу України підстав для зупинення провадження у справі та задоволення відповідного клопотання ПАТ «Сбербанк», оскільки обставини дійсності чи недійсності кредитних договорів, які будуть встановлені під час розгляду господарських справ № 922/6554/15, 904/43/16, 904/11194/15 не впливають на висновок суду щодо недійсності договору застави, а дійсність чи недійсність договору застави не є предметом розгляду згаданих господарських справ, до вирішення яких просить зупинити провадження відповідач.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ Сбербанк залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.05.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 31.07.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.