РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2017Справа №910/8037/17

За позовом Концерна "Техвоєнсервіс"

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 15 574,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Левчук А.Ю.

Від відповідача: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн "Техвоєнсервіс" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 15 574,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.17. порушено провадження у справі № 910/8037/17 та призначено її до розгляду на 12.06.17.

В судовому засіданні 12.06.17. відповідачем було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

За результатами судового засідання 12.06.17. розгляд справи було відкладено на 11.07.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.17. витребувано від позивача докази по справі, від відповідача письмові пояснення, розгляд справи відкладено на 27.07.17.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.17. продовжено строк вирішення спору в даній справі.

Позивач витребуваних судом документів на виконання вимог ухвали суду від 11.07.17. не подав, в судовому засіданні 27.07.17. підтримав свої позовні вимог.

Відповідач в судовому засіданні 27.07.17. подав письмові пояснення по справі та проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/8037/17.

В судовому засіданні 27.07.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року (без зазначення дня) між позивачем (Зберігач) та відповідачем (Поклажодавець) було підписано та скріплено печатками Договір зберігання № 225/к/24-16Д (далі - Договір), в п. 1.1 якого вказано, що в порядку та на умовах визначених Договором Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання партії товарів (Майно) згідно акту приймання-передачі (додаток 1 до Договору), що є невід'ємною частиною Договору. Подальше переміщення Майна здійснюється на підставі складських накладних.

Позивач вказує, що заборгованість відповідача за Договором становить 10 779,96 грн. не вказуючи місяці, за які таку заборгованість пред'явлено до стягнення та включаючи в суму основного боргу передбачену пунктом 2.3 Договору авансову плату.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою даний Договір є договором зберігання.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Разом з тим, доказів передачі відповідачем та прийняття позивачем майна на зберігання за Договором не подано, оскільки не надано ні передбаченого умовами п. 1.1 Договору акту приймання-передачі (додаток 1 до Договору), що є невід'ємною частиною Договору, ні розписки, квитанції або іншого документа, підписаного сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 2.1 Договору плата за зберігання Майна становить 2 200,00 грн. з ПДВ.

Оплата послуг зі зберігання Майна здійснюється Поклажодавцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Зберігача до 5 (п'ятого) числа місяця, за який здійснюється оплата, на підставі наданого Зберігачем рахунку-фактури, шляхом направлення електронною поштою, факсом або під розписку. Акт прийому-передачі наданих послуг, підписаний Сторонами, є підтвердженням надання послуг зі зберігання. Акт прийому-передачі наданих послуг підписується Поклажодавцем протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати отримання, або повертається разом з обґрунтованим поясненням причин відмови від підписання у цей же термін. Не повернутий вчасно Акт прийому-передачі наданих послуг або ненадходження обґрунтованої відмови від підписання є підтвердженням надання послуг зі зберігання. Для отримання акту прийому-передачі, Поклажодавець повинен з'явитися до Зберігача. Не отримання акту прийому-передачі не є підставою для не перерахування коштів. У випадку не отримання акту прийому-передачі, акт направляється відповідачу поштою та вважається узгодженим. (п. 2.4 - п. 2.5 Договору).

Доказів прийняття за Договором майна на зберігання позивачем до матеріалів справи не подано, як і не надано доказів надання послуг зі зберігання такого майна за Договором, не подано доказів направлення (надання наручно) відповідачу актів наданих послуг за Договором, адже строк на підписання актів в п'ять календарних днів відраховується з дати отримання відповідачем таких актів, і хоча за умовами п. 2.5 Договору відповідач повинен сам звернутись за таким актом, однак, за умовами того ж п. 2.5 Договору, у випадку неотримання акту відповідачем, він направляється поштою і в такому випадку вважається узгодженим.

Підписані відповідачем акти надання послуг за червень, липень 2016 року містять посилання на Договір, однак, у зазначених актах не вказано, послуги зі зберігання якого Майна надано за вказаними актами, не надано «замовлень покупця», на які наявне посилання в означених актах.

Щодо пред'явленого до стягнення авансового платежу, включеного позивачем до суми основного боргу за Договором, суд відзначає наступне.

Згідно з п. 2.3 Договору за зберігання майна Поклажодавець здійснює авансову плату за перший і останній місяці зберігання Майна.

Вказаний авансовий платіж відповідачем сплачено не було, доказів надання послуг позивачем відповідачу за Договором не надано, а за умови здійснення такого платежу та надання позивачем послуг, авансовий платіж мав би бути зарахований в плату за Договором за перший і останній місяці оренди, однак примусовому стягненню з відповідача він не підлягає.

При цьому, судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

З огляду на викладене відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 10 779,96 грн. основного боргу.

Оскільки вимоги про стягнення штрафу, інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимог про стягнення основного боргу, в задоволенні яких судом відмовлено, вони так само задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані належними та допустимими доказами, безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення відповідачем законних та охоронюваних інтересів позивача, оскільки не доведено передачі Майна за Договором на зберігання та не доведено, що послуги зберігання за Договором надавались Зберігачем Поклажодавцю.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За приписами ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.07.17.

Суддя Т.М. Ващенко