ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2017 р. Справа № 911/1928/17

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтокомплект-Ж.С.А.»

про стягнення 28 581,90 грн.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1, предст. за дов. від 20.06.2017;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтокомплект-Ж.С.А.» (відповідач) про стягнення 28 581,90 грн., які складаються з 19 690,00 грн. основного боргу за Договором поставки нафтопродуктів № 1/30-06 від 30.06.2016, 3 094, 86 грн. пені, 336, 33 грн. 3% річних, 1522,71 грн. інфляційних втрат, 3938,00 грн. збитків.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.06.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 24.07.2017.

24.07.2017 присутній в судовому засіданні представник позивача озвучив позовні вимоги та просив задовольнити їх з підстав викладених в позовній заяві.

Також позивач через канцелярію суду подав додаткові документи, зокрема, акт звірки взаєморозрахунків за 2016 рік, який залучений до матеріалів справи.

Відповідач в судове засідання 24.07.2017 року не зявився, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, письмового відзиву на позов та доказів відсутності заборгованості за договором поставки не надав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. (п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду надсилалась відповідачу за адресою вказаною в позовній заяві та Спеціальному витягу з ЄДРПОУ, що свідчить про те, що він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, а також зважаючи на строки, передбачені ст. 69 ГПК України щодо терміну розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України за відсутності представника відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Частиною 1 статті 85 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та обєктивного розгляду спору по суті, у судовому засіданні 24.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

30 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» (постачальник) та Приватним підприємством «Спецавтокомлект-Ж.С.А.» (покупець) було укладено Договір поставки нафтопродуктів № 1/30-06, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти (товар) у відповідності до умов Договору та додаткових угод до нього.

У відповідності до додатку № 30 від 27.10.2016 до договору поставки нафтопродуктів вартість товару становить 19 690 грн.

Оплата за вказаний Товар здійснюється до 27.10.2016 р. включно па підставі рахунку-фактури (п. 1 Додатку № 30).

Як зазначив позивач, а також вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання по поставці та передачі товару позивач виконав належним чином на загальну суму 19 690 грн., що підтверджується належним чином оформленою видатковою накладною № 1270 від 27.10.2016 року, яка підписана представниками сторін та скріплена печатками підприємств.

Однак, як стверджує позивач, покупець не оплатив поставлений товар, у зв'язку із чим з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача була направлена письмова вимога від 03.04.2017 про оплату поставленого товару (копія вимоги та докази відправки наявні в матеріалах справи).

Проте, зазначений лист був повернутий за закінченням встановленого строку зберігання.

Законодавством України визначено, що субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Положеннями ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, як свідчать подані до суду докази, грошове зобов'язання з оплати 19690,00 грн. вартості поставленого товару згідно Договору відповідач до цього часу не виконав, що також підтверджується підписаним та скріпленим печатками підприємств актом звірки взаємних розрахунків за 2016 рік.

Зважаючи на те, що строк оплати настав, однак відповідач заборгованість по Договору поставки не погасив, що підтверджується матеріалами справи, доводів позивача не спростував та не надав суду доказів відсутності заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 19 690,00 грн. заборгованості є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з відповідача 336,33 грн. 3% річних (за загальний період з 28.10.2016 по 23.05.2017) та 1522,71 грн. інфляційних втрат (за загальний період з 28.10.2016 по 23.05.2017), нарахованих на прострочену заборгованість відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши правильність зазначених позивачем періодів та розрахунків, за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон», встановив, що заявлені до стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі в сумах 336,33 грн. та 1522,71 грн. відповідно.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 094,86 грн. (за загальний період з 28.10.2016 по 23.05.2017) згідно п. 7.4 Договору.

Відповідно до п. 7.4 Договору, у разі несплати або несвоєчасної оплати вартості відвантаженого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення платежу від вартості несплаченого або несвоєчасно оплаченого Товару за весь час прострочення до повного погашення заборгованості.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Як встановлено судом, позивачем здійснено нарахування пені на суму боргу 19 690,00 грн. з 28.10.2016 по 23.05.2017, тобто за період, який перевищує шестимісячний термін нарахування пені, в порушення ст. 232 ГК України.

З урахуванням вищезазначених норм, судом було здійснено розрахунок пені за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, за період з 28.10.2016 по 28.04.2017 на суму боргу 19 690,00 грн. та встановлено, що заявлені до стягнення 3 094, 86 грн. пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 2 744,21 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3 938,00 грн. збитків, нарахованих у відповідності до п. 7.5 Договору.

Так, згідно п. 7.5. Договору, покупець відшкодовує збитки, завдані постачальнику невиконанням або неналежним виконанням грошових зобовязань. При порушенні грошових зобовязань на строк понад 1 місяць розмір збитків постачальника встановлюється у вигляді відсоткової ставки залежно від обсягу невиконання зобовязання, а саме 20% від суми порушеного зобовязання. При нарахуванні збитків використовується сума порушеного зобовязання, що існувала на перший день другого місяця прострочення виконання покупцем грошового зобовязання. Збитки відшкодовуються в повній сумі понад штрафні санкції.

Відшкодування збитків, як окремий спосіб захисту, визначений п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та категорія яких розкривається в приписах ст. 22 Цивільного кодексу України, передбачає як спеціальний предмет доказування, так і може стосуватись лише випадків завдання матеріальної шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Однак, позивач не наводить ані обґрунтувань, які це збитки: реальні чи упущена вигода, ані посилань на наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення для їх застосування.

До того ж, з аналізу п. 7.5 Договору вбачається, що заявлені до стягнення 3 938,00 грн. збитків, за своєю правовою природою, є штрафом. Вказане пояснюється тим, що сторонами в даному пункті договору передбачена відповідальність відповідача, як покупця, у відсотковому співвідношенні від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Тобто, умовами договору поставки фактично передбачено застосування разом пені та штрафу як видів цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за порушення строків оплати товару.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція щодо неможливості одночасного стягнення пені та штрафу за один вид порушення зобовязання викладена в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15.

Відповідно до ст. 11128 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на вказані обставини, суд прийшов до висновку, що в задоволенні 3938,00 грн. слід відмовити.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 19 690,00 грн. боргу, 1522,71 грн. інфляційних втрат, 336,33 грн. 3% річних та 2 744,21 грн. пені. В іншій частині суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтокомплект-Ж.С.А» (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Святошинська, 40 І, офіс 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» (08131, АДРЕСА_1, ) 19 690 (девятнадцять тисяч шістсот девяносто) грн. 00 коп. боргу, 1522 (одну тисячу пятсот двадцять дві) грн. 71 коп. інфляційних втрат, 336 (триста тридцять шість) грн. 33 коп. 3% річних та 2 744 (дві тисячі сімсот сорок чотири) грн. 21 коп. пені, 1 359 (одну тисячу триста пятдесят девять) грн. 92 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 27.07.2017.

Суддя О.В. Щоткін