ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

25 липня 2017 р. Справа № 902/576/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське", с. Селище, Тиврівський район, Вінницька область

до: ОСОБА_1 районної державної адміністрації, м. Тиврів, Вінницька область

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, м. Вінниця

про продовження договору оренди та зобов'язання до вчинення дій

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № 11 від 17.07.2017 р., паспорт серії НВ 512560 виданий Ізяславським РВ УМВС України в Хмельницькій області 15.01.2009 р.

відповідача 1: не з'явився.

відповідача 2: ОСОБА_3, довіреність б/н від 20.01.2017 р., паспорт серії АВ 938594 виданий Замостянським РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області 11.04.2011 р.

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Селищанське" подано позов до ОСОБА_1 районної державної адміністрації та до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про продовження договору оренди та зобов'язання до вчинення дій.

Ухвалою суду від 12.06.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/576/17 та призначено до розгляду на 06.07.2017 р.

04.07.2017 р. відповідачем 2 подано до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд у задоволенні заявленого ТОВ "Селищанське" позову відмовити.

05.07.2017 р. на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення в обґрунтування заявлених позовних вимог.

19.07.2017 р. на електронну адресу суду надійшли заперечення ОСОБА_1 РДА на позовну заяву відповідно до яких остання просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказані пояснення надіслано без електронного цифрового підпису про що відповідальним працівником суду складено відповідну довідку від 19.07.2017 р.

У звязку з неявкою представників позивача та відповідача 1 та неподанням у повному обсязі сторонами витребуваних доказів ухвалою суду від 06.07.2017 р. відкладено слухання справи до 21.07.2017 р.

З огляду на неподання сторонами витребуваних доказів та неявку представника відповідача 1 справі в судовому засіданні 21.07.2017 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 25.07.2017 р.

В засідання суду 25.07.2017 р. представник відповідача 1 не зявився, хоча про дату, час та місце судового засідання останній був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи міститься телефонограма від 24.07.2017 р.

При цьому суд констатує, що відповідачем 1 до суду не подано клопотання, заяви, телеграми, щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні своїх представників.

З огляду на вказане суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності останнього.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, письмових пояснень вх. № 06-52/6603/17 від 05.07.2017 р. обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на порушення відповідачами належного йому переважного права користування орендованою згідно договору від 01.06.2011 р. земельною ділянкою (не витребуваний пай), повязане з ухиленням останніх у поновленні зазначеного договору.

Зокрема, за твердженням позивача, ним своєчасно повідомлено ОСОБА_1 РДА про намір продовжити термін дії договору оренди, однак у відповідь отримано лист із повідомленням про те, що для вирішення питання продовження дії договорів йому рекомендовано звернутись до особи, яка управляє спадщиною за місцем знаходження такої земельної ділянки.

У ході зясування згідно відкритих даних державного земельного кадастру інформації, ТОВ "Селищанське" встановлено, що земельні ділянки, які ним використовують згідно договорів оренди мають статус державної власності.

В той же час, на думку позивача, особу можуть позбавити переважного права на оренду землі виключно прийняттям орендодавцем рішення про відмову цьому орендарю у продовженні орендних правовідносин на передбачених законом підставах. Будь-якого рішення з даного приводу ОСОБА_1 РДА не приймалося.

Посилаючись на вищевказані обставини позивач просить звернувся до суду з позовом про визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором б/н від 01.06.2011 р. та поновлення терміну дії зазначеного договору на пять років.

Відповідач 2 у поданому до суду відзиві на позовну заяву від 30.06.2017 р. позов не визнає в повному обсязі та просить в його задоволенні відмовити з огляду на те, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути розпорядником такої землі, оскільки не витребуванні паї не є землями державної власності.

Окрім того відповідач вказує, що управління земельною ділянкою яка входила до складу спадщини за відсутністю спадкоємців згідно із ч.1 ст.1285 ЦК України має здійснювати сільська, селищна, міська рада.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 07.02.2011 р. розпорядження ОСОБА_1 районної державної адміністрації № 44 товариству з обмеженою відповідальністю "Селищанське" надано на умовах оренди терміном на 5 років на території Селищанської сільської ради не переоформлені земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у кількості 48 шт. загальною площею 113,42 га з встановленням розміру орендної плати в розмірі 752 грн за 1 ділянку (а.с. 23, т. 1).

01.06.2011 р. між ОСОБА_1 районною державною адміністрацією (Орендодавець, відповідач 1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Селищанське" (Орендар, позивач) укладено договір оренди землі (Договір), відповідно до п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку (не витребувана земельна частка (пай) у кількості 1 шт.), що належить ОСОБА_4 загальною площею 3,8324 га, яка знаходиться на території Селищанської сільської ради за межами населеного пункту с. Селище, Тиврівського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Договір) (а.с. 18-20, т. 1).

Договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 Договір).

Договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 40 Договір).

16.12.2011 р. вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у ОСОБА_1 районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 16.12.2011 р. (а.с. 20, т. 1).

04.10.2016 р. та 27.10.2016 р. Орендар звернувся з листами до ОСОБА_1 районної державної адміністрації про продовження дії договорів оренди.

У відповідь на вказані клопотання позивача ОСОБА_1 РДА повідомлено останнього, що для вирішення питання продовження строку дії договору оренди слід звертатися до особи, яка управляє спадщиною (а.с. 28, т. 1).

Разом з тим судом в ході розгляду даної справи також встановлено, що 03.04.2017 р. між Селищанською сільською радою (Орендодавець) та гр. ОСОБА_5 укладено договір оренди щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:006:0203 площею 3,8324 га, яка являється предметом договору від 01.06.2011 р., який позивач просить визнати поновленим на 5 років.

Відповідно до інформації, що міститься в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.04.2017 р. державну реєстрацію вказаного договору здійснено 06.04.2017 р.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, в контексті ефективності обраного способу захисту ТОВ "Селищанське" та встановлених судом обставин справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Звернення до господарського суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного прав і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту права та законного інтересу передбачені в ст. 16 ЦК України, ст.20 ГК України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до ст. 20 ГК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто обирає той спосіб захисту, який вона вважає належним та ефективним. Обов'язок доведення суду обґрунтованості своїх вимог з урахуванням обраного способу захисту покладається на особу (позивача), який звернувся до суду за захистом своїх прав.

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на поновлення терміну дії Договору оренди земельної ділянки на новий строк, позивач послався на порушення відповідачами належного йому переважного права користування орендованою згідно договору від 01.06.2011 р. земельною ділянкою, повязане з ухиленням останніх у поновленні зазначеного договору.

В той же час, на думку суду, обраний позивачем спосіб захисту не зможе в повній мірі відновити його порушене право як сторони Договору, оскільки як слідує з встановлених судом обставин справи земельна ділянка що є предметом Договору оренди від 01.06.2011 р. на підставі договору оренди 03.04.2017 р. укладеного між Селищанською сільською радою (Орендодавець) та гр. ОСОБА_5 передано останньому, що підтверджується інформацією, що міститься в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.04.2017 р. № 84745178.

Вказаний договір та запис про державну реєстрацію права оренди в державному реєстрі на момент розгляд у справи в суді є не оскарженими та не визнані недійсними (скасованими) у встановленому законом порядку, а відтак є чинними та такими, що створюють для його сторін певні права та обовязки.

Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Суд наголошує, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення- гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином за встановлених судом обставин, обраний спосіб захисту не зможе відновити порушене право позивача, за умови наявності укладеного договору оренди земельної ділянки від 03.04.2017 р., зареєстрованого на момент прийняття рішення у встановленому законом порядку.

Відтак, з огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін, у разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого ст. 33 Закону "Про оренду землі", на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договорів оренди цих самих земельних ділянок, укладених з іншим орендарем, на підставі п.2 ч.2 ст.16 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.04.2015 р. у справі № 6-55цс15).

Окрім того суд наголошує на тому, що вимога позивача про визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором оренди від 01.06.2011 р. не відповідає встановленим законодавством способам захисту, не призводить до поновлення порушеного права позивача, і за своїм змістом спрямована на встановлення юридичного факту, який являється елементом правової оцінки спірних правовідносин в контексті заявленого предмету позовних вимог.

При цьому з огляду на зміст відзиву відповідача 2, який у ньому з поміж іншого вказує на те, що управління земельною ділянкою яка входила до складу спадщини за відсутністю спадкоємців згідно із ч.1 ст.1285 ЦК України має здійснювати сільська, селищна, міська рада суд вважає необхідним звернути увагу на наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської (селищної), міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання її власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається в договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відомо їх місцезнаходження.

Згідно із п. 12 розділу Х "Перехідних положень" Земельного Кодексу України (чинним на момент укладення Договорів від 01.06.2009 р.) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавцем допущено альтернативність у визначенні орендодавця нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок.

Посилання відповідача 2 на приписи ч.1 ст.1285 ЦК України згідно з якою якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки оцінюється судом критично виходячи з таких міркувань.

Із наведеної норми слідує, що частина перша статті 1285 доповнена абзацом другим такого змісту: "У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки" згідно із Законом України від 20.09.2016 р. № 1533-VIII, який відповідно до п.1 Розділу ІІ "Перехідні положення" набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме 19.10.2016 р., в той час як позивач звернувся із листом про продовження дії договору оренди 04.10.2016 р., тобто до вступу цього Закону в силу.

При цьому згідно із ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Таким чином орган місцевого самоврядування стає управителем спадщини після набуття відповідним рішенням суду законної сили, яке стосується відумерлої спадщини, в той час як предметом договору оренди від 01.06.2011 р. являється земельна ділянка, яка має інший правовий режим, а саме нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка тощо.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять судового рішення про визнання спадщини відумерлою щодо спірної земельної ділянки.

За вказаних вище обставин, заявлені позивачем вимоги про визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором б/н від 01.06.2011 р. та поновлення терміну дії зазначеного договору на пять років задоволенню судом не підлягають, позаяк за встановлених судом обставини справи обраний спосіб захисту позивача не забезпечить відновлення його порушених прав.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" в повному обсязі.

Приймаючи рішення судом не надається правова оцінка наявності у позивача порушеного переважного права орендаря за договором оренди від 01.06.2011 р., оскільки з'ясування таких обставин має входити до предмету доказування при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки укладеного з новим орендарем в разі звернення з таким позовом до суду.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст.49 ГПК України.

25.07.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Селищанське" до ОСОБА_1 районної державної адміністрації та до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про поновлення на п'ять років договору оренди від 01.06.2011 р. та визначення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області орендодавцем за договором оренди від 01.06.2011 р. відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати відповідачу 1 рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 28 липня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу 1 - вул. Тиверська, 32, м. Тиврів, Вінницька область, 23300.