ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Справа № 904/9754/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівКорсака В.А., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року
у справі господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ", м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська обл.
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро
простягнення 141 135, 88 грн.
та за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро
доПублічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ", м. Київ в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт. Донець, Харківська обл.
провизнання недійсною додаткової угоди № 4 від 31.03.2016 року до договору № ДНЗН01/7ТГ15 від 30.06.2015 року

за участю представників за первісним позовом

позивача: Грищенко А.А.,

відповідача: Волощук П.Ю.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування" (далі за текстом - ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування") звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі за текстом - ТОВ "Дніпропетровськгаз збут") про стягнення 122 315, 19 грн. заборгованості, 15 900, 98 грн. пені, 1 463, 77 грн. 3% річних та 1 455, 94 грн. інфляційних втрат.

ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з зустрічним позовом до ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" про визнання недійсною з моменту укладання Додаткової угоди № 4 від 31.03.2016 року до Договору № ДНЗН01/7ТГ15 від 30.06.2015 року на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року первісний позов задоволено: присуджено до стягнення з ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" на користь ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" 122 315, 19 грн. основного боргу, 15 900, 98 грн. пені, 1 463, 77 грн. 3% річних, 1 455, 94 грн. інфляційних втрат та судовий збір; в задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Вищезазначені судові акти мотивовано необхідністю задоволення первісного позову з огляду на невиконання відповідачем своїх обов'язків в частині здійснення своєчасної та повної оплати вартості наданих позивачем послуг з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу в квітні 2016 року відповідно до умов Додаткових угод до Договору, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з підстав недоведеності обставин, за яких спірний Договір (Додаткова угода) може бути визнано недійсним.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року і прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову - відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов - задовольнити.

ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" до Вищого господарського суду України подано заперечення на касаційну скаргу, в яких позивач за первісним позовом проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов - задовольнити, а представник позивача за первісним позовом проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.06.2015 року ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" та ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" укладено Договір на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № ДНЗН01/7ТГ15 (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб населення та релігійних організацій, а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, що передбачені умовами Договору.

В п. 1.2 Договору сторони узгодили, що річний плановий обсяг транспортування природного газу (далі - газ) замовника становить 7481,000 тис. куб. м. та визначили обсяги транспортування по місяцях.

Відповідно до п. 3.1 Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Згідно з п. п. 3.3, 3.5 Договору замовник протягом двох днів з дати одержання акту наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акту наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг. У випадку відмови від підписання акту наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов Договору або в судовому порядку. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Відповідно до п. 5.1 Договору вартість послуг з транспортування 1000 куб.м. природного газу внутрішньопромисловими газопроводами газотранспортного підприємства складає 209, 50 грн., крім того ПДВ 20% - 41, 90 грн., всього з ПДВ - 251,40 грн.

В п. 5.5 Договору сторони погодили, що оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Згідно з п. п. 11.1, 11.2 Договору він набирає чинності з дати підписання та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.07.2015 року до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Додатковою угодою № 4 до Договору внесено зміни до п. 11.1 Договору: строк дії Договору з 01.07.2015 року по 30.04.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 4 до Договору від 31.03.2016 року внесено зміни, в тому числі, до п. 1.2 Договору: плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01.07.2015 року по 30.04.2016 року становить 15116,952 тис. куб.м., в тому числі у квітні 2016 року - 1 200,00 тис. куб. м.

Додатковою угодою № 6 до Договору від 01.04.2016 року внесено зміни до п. 5.1 Договору: вартість послуг з транспортування 1000 куб.м. природного газу внутрішньопромисловими газопроводами газотранспортного підприємства з 01.04.2016 року складає 169, 68 грн.

Позивачем на виконання умов Договору надано відповідачу послуги з транспортування природного газу у квітні 2016 року на загальну суму 122 315, 19 грн., про що складено акт про виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016 року, проте, відповідач відмовився оплачувати такі послуги, надані у квітні 2016 року в сумі 122 315, 19 грн., що і стало підставою для звернення до суду з первісним позовом про стягнення основного боргу у вищевказані сумі та нарахованих на нього 15 900, 98 грн. пені за період прострочення з 20.05.2016 року по 12.10.2016 року, 1 463, 77 грн. 3 % річних, 1 455, 94 грн. інфляційних втрат за період червень - вересень 2016 року.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірними висновки апеляційного господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини надання послуг, що підтверджуються, зокрема, актом приймання-передачі природного газу для транспортування від 30.04.2016 року, підписаним ПАТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" та ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", яким засвідчено факт передачі позивачем підповідачу у квітні 2016 року для транспортування через ГРС Філії ГПУ "Шебелинкагазвидобування" в розподільчі мережі Дніпропетровської області природного газу в кількості 995,890 тис. куб. м., в тому числі по категоріях споживачів: населення - 720,783 тис. куб. м., культові споруди - 0,075 тис. куб. м., тощо, колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо доведеності обставин отримання відповідачем природного газу, що не заперечується і відповідачем, що вказує на його транспортування до газорозподільчих мереж відповідача та надання послуг в квітні 2016 року за спірним актом на суму 122 315, 19 грн. (обсяг - 720,8580 тис. куб.м.).

З огляду на викладене, позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення основного боргу у розмірі 122 315,19 грн. є законними та обгрунтованими, а, відтак, правомірно задоволені судами попередніх інстанцій.

Крім того, статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В п. 7.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Поряд з цим, відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочи виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення пені за період з 20.05.2016 року по 12.10.2016 року у розмірі 15 900, 98 грн., 3 % річних за період з 20.05.2016 року по 12.10.2016 року у розмірі 1 463, 77 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 455, 94 грн. (період з червня по вересень 2016 року.) узгоджуються з вищенаведеними правовими приписами та умовами Договору, а тому правомірно задоволено судами попередніх інстанцій.

Також колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про недоведеність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" про визнання недійсною з моменту укладення Додаткової угоди № 4 від 31.03.2016 року до Договору з огляду на наступне.

Так, в ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 - 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Господарського кодексу України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюється Конституцією України та законом.

Частиною 1 ст. 306 Господарського кодексу України передбачено, що транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності.

Згідно Статуту ПАТ "Укргазвидобування" в особі філії ГУ "Шебелинкагазвидобування" є газовидобувним підприємством.

Відповідно до п. 27 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як транспортування та розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ, його зберігання в обсягах, що перевищують рівень, встановлений ліцензійними умовами, та постачання, крім постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом.

Нормами Закону України "Про ринок природного газу" в п. 45 ч. 1 ст. 1 визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Також, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" наведені терміни вживаються в наступному значенні: 17) оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); 19) оператор газотранспортної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Враховуючи вищевикладене, відповідач за зустрічним позовом не здійснює діяльність з транспортування природного газу та не є оператором ГРС або оператором ГТС у розумінні Закону України "Про ринок природного газу", оскільки не здійснює свою господарську діяльність в межах Договору із залученням магістральних газопроводів, які є обов'язковою складовою газотранспортної системи.

За умовами Договору переміщення природного газу здійснюється внутрішньопромисловими трубопроводами, які не є частиною магістрального трубопроводу, а, отже, і не є частиною газотранспортної системи.

Відтак, внутрішньопромислові трубопроводи відповідача за зустрічним позовом є складовою частиною трубопровідного транспорту та діяльність, пов'язана з ними, не є частиною процесу видобутку природного газу, як про це зазначено позивачем за зустрічним позовом.

При цьому, як вірно відзначено господарськими судами попередніх інстанцій, позивачем за зустрічним позовом не надано в підтвердження наведеного доказів транспортування відповідачем за зустрічним позовом природного газу магістральними трубопроводами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки господарських судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову з огляду на те, що правовівідносини, які виникли між сторонами на підставі спірного Договору (Додаткової угоди), відповідають встановленим нормативними актами вимогам щодо договорів даного виду, а зміст вказаного правочину не суперечить чинному законодавству, не порушує публічний порядок та спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що інші доводи ТОВ "Дніпропетровськгаз збут", викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм, не спростовують законних висновків господарських судів попередніх інстанцій та вже були предметом розгляду в апеляційному господарському суді і обгрунтовано ним відхилені.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року у справі № 904/9754/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіВ.А. Корсак

В.О. Швець