ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа № 922/4681/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Шелеханя М.В. (довіреність № 58/КБ/Ю від 10.02.2017)

відповідача - Абовян К.С. (довіреність № б/н від 01.06.2017), Кузьменка В.І. (довіреність № б/н від 22.05.2017)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область (вх. № 1743 Х/3) та апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область (вх. № 1890 Х/3)

на рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі № 922/4681/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область

до Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область

про стягнення 113065,36 грн.

та за зустрічним позовом Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область про стягнення заборгованості у розмірі 105588,22 грн., пені у розмірі 4096,59 грн., 3% річних у розмірі 424,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 2956,47 грн. Також, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22 серпня 2016 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29 грудня 2016 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду.

Ухвалою від 09 лютого 2017 року прийнято до розгляду зустрічний позов Дочірнього підприємства "Племінний завод Курганський" товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва № 74/2016/КБ/О від 22 серпня 2016 року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 по справі № 922/4681/16 (суддя Калініченко Н.В.) в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва № 74/2016/КБ/0 від 22 серпня 2016 року, укладений між ТОВ "Курганський бройлер" та ДП "Племінний завод Курганський" ТОВ "Харімплекс", з моменту його укладення.

Позивач за первісним позовом із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі № 922/4681/16 скасувати повністю на підставі пунктів 1-4 частини першої статті 104 ГПК України та прийняти нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 31.05.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" прийнято до провадження, а розгляд справи призначено на 13.06.2017 о 12:45 год.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.06.2017 задоволено клопотання Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" ТОВ "Харімпекс" (вх. 6262 від 12.06.2017) про відкладення судового розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 27.07.2017 о 10:30 год.

13.06.2017 до Харківського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область (вх. № 1890 Х/3), в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі № 922/4681/16 в частині покладення судових витрат на позивача за зустрічним позовом та прийняти в частині розподілу судових витрат нове рішення, яким покласти всі судові витрати на відповідача - ТОВ "Курганський бройлер". Всі судові витрати за апеляційною скаргою скаржник також просить покласти на ТОВ "Курганський бройлер". Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 задоволено клопотання Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Прийнято апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом до апеляційного провадження та призначено до розгляду на 27.07.2017 о 10:30 год. Також, даною ухвалою об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" (вх. № 1743 Х/3) та Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" (вх. № 1890 Х/3), які подані на рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі № 922/4681/16, для їх спільного розгляду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши у судовому засіданні 27.07.2017 уповноважених представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" (вх. № 1743 Х/3) та Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" (вх. № 1890 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі №922/4681/16 не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер" (позивач за первісним позовом) звернувся до господарського суду Харківської області із позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс" (відповідача за первісним позовом) заборгованості у розмірі 105588,22 грн., пені у розмірі 4096,59 грн., 3% річних у розмірі 424,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 2956,47 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем за первісним позовом умов договору № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016.

Так, відповідно до умов вказаного договору позивач за первісним позовом, як продавець, зобов'язується передати у власність покупця (відповідача за первісним позовом) об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва, який знаходиться за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-он, територія П'ятигорської селищної ради, на земельній ділянці розміром 58,8573 га., межі якої визначені на схемі (додаток № 1 до даного договору), а покупець зобов'язується прийняти об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі (пункт 1.1. Договору).

Право власності на об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва переходить до покупця з моменту надходження коштів на рахунок покупця (пункт 1.2. Договору).

Вартість об'єкту незавершеного сільськогосподарського виробництва становить: 157867,78 грн., в т.ч. ПДВ 26311,30 грн. (пункт 2.1. Договору).

Оплата об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва здійснюється наступним чином: продавець направляє покупцю повідомлення про готовність до передачі об'єкту незавершеного сільськогосподарського виробництва, а покупець зобов'язується оплатити його вартість протягом 5 календарних днів з моменту отримання такого повідомлення (пункт 2.2. Договору).

Передача об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва продавцем і прийняття об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами (пункт 3.1. Договору).

Покупець зобов'язаний повністю звільнити земельну ділянку, вказану у пункті 1.1 цього Договору, до 31 грудня 2016 року (пункт 3.2. Договору).

Позивач за первісним позовом зазначає, що він, як продавець, свої зобов'язання за вказаним договором виконав у повному обсязі та передав покупцеві об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить складений та підписаний сторонами акт здачі-прийняття робіт № 4181 від 28.09.2016.

Крім того, позивач за первісним позовом стверджує, що відповідно до протоколу про залік однорідних вимог від 30.09.2016 зобов'язання відповідача за первісним позовом згідно договору № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016 частково припинилось на суму 52279,56 грн., а тому заборгованість складає суму 105588,22 грн.

Позивач за первісним позовом вважає, що оскільки зобов'язання та повний розрахунок за придбаний об'єкт станом на 21.11.2016 відповідачем за первісним позовом не виконані, і вимога про сплату заборгованості № 1051 від 05.10.2016 відповідачем за первісним позовом не задоволена, тому вказане є підставою для стягнення зазначеної суми заборгованості, а також 4096,59 грн. пені згідно пункту 7.1. Договору, 424,08 грн. 3% річних та 2956,47 грн. інфляційних втрат (стаття 625 Цивільного кодексу України) в судовому порядку.

Предметом зустрічної позовної заяви, з якою до господарського суду Харківської області звернулось Дочірнє підприємство "Племінний завод "Курганський" ТОВ "Харімпекс", є визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 з тих підстав, що підпис на вказаному договорі не належить особі, яка в ньому вказана, а саме - директору ДП "Племінний завод "Курганський" ТОВ "Харімпекс"- Михайліченко А.М., в зв'язку з чим вказаний договір на думку позивача за зустрічним позовом є недійсним в силу статей 92, 203, 207, 215 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію спору у даній справі, суд першої інстанції визначився, що договір № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016 є фіктивним правочином і підлягає визнанню недійсним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що акт приймання-передачі незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22 серпня 2016 року датований тією ж датою, що й сам договір, і це також свідчить про фіктивний характер правовідносин сторін, який на думку суду першої інстанції направлено на збільшення дебіторської заборгованості відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом, що можливо матиме на меті доведення підприємства-відповідача до штучного банкрутства та запровадження відповідної процедури припинення підприємства.

Висновок суду першої інстанції про визнання недійсним спірного договору, як фіктивного, також обґрунтовано й тим, що позивач за первісним позовом є орендарем земельної ділянки, на якій знаходиться об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва, на підставі договору оренди земельної ділянки від 19 квітня 2005 року (з урахуванням додаткової угоди від 05 березня 2010 року та рішення тридцять шостої сесії п'ятого скликання П'ятигорської сільської ради Балаклійського району Харківської області від17 лютого 2010 року № 282), укладеного між позивачем за первісним (відповідачем за зустрічним) позовом (орендар) та П'ятигорською сільською радою Балаклійського району Харківської області (орендодавець). Відповідно до вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 58,8573 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території П'ятигорської сільської ради, за рахунок земель запасу. За таких обставин, суд першої інстанції зазначив, що позивач за первісним позовом повинен використовувати земельну ділянку загальною площею 58,8573 га, на якій знаходиться об'єкт незавершеного сільськогосподарського будівництва, що є предметом оспорюваного договору № 74/2016/КБ/О, лише для задоволення власних потреб, необхідних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та не може передавати цю земельну ділянку у користування іншій особі без згоди орендодавця.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши неможливість настання правового результату у вигляді використання відповідачем за первісним позовом об'єкта незавершеного будівництва для здійснення власної господарської діяльності без згоди орендодавця, дійшов висновку про те, що спірний правочин підлягає визнанню недійсним як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

З огляду на зроблені висновки про те, що договір № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва не спрямований на настання правових наслідків і є фіктивним, суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні вимог первісного позову та задовольнити зустрічний позов, визнавши недійсним спірний договір, втім з інших, ніж визначені у зустрічному позові, підстав.

Однак висновок суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016, як фіктивного правочину, колегія суддів вважає передчасним, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як випливає з пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, а положеннями частини першої статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до частини п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині п'ятій статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним; у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері, а його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину. При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

У пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 міститься роз'яснення, згідно якого фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

З матеріалів справи не вбачається умислу обох сторін договору № 74/2016/КБ/О купівлі-продажу об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016 та відсутність наміру створити правові наслідки, що слугувало б підтвердженням фіктивності оспорюваного правочину.

Висновок суду першої інстанції про фіктивний характер договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 є безпідставним та ґрунтується лише на припущеннях, не підтверджених належними доказами.

Визначаючи спірний договір фіктивним, суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, та не встановив відсутність в обох сторін договору наміру створити цивільно-правові наслідки. Не встановлено судом першої інстанції й відсутність в обох сторін договору справжньої волі укласти угоду.

Матеріалами справи не підтверджується притаманність діям обох сторін підписаного договору ознак фіктивності, а тому договір № № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 не може бути визнаний недійсним в силу положень статті 234 Цивільного кодексу України і не вважається судом апеляційної інстанції таким, що не відповідає вимогам, передбаченим частиною п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України.

Існування обставин, що зумовлюють фіктивність договору № № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 колегією суддів під час апеляційного розгляду справи не встановлені.

Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано встановивши те, що з умов договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 неможливо з'ясувати, що саме і яке саме майно (об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва) є предметом вказаного договору, та що саме мав передати продавець у власність покупцеві на підставі вказаного договору, залишив поза увагою те, що факт відсутності у договорі найменування об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва, тобто індивідуальної ознаки зазначеного майна, свідчить про відсутність істотної умови - предмету договору, а тому зазначений договір слід вважати неукладеним.

Так, з аналізу умов договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 вбачається, що за своєю правовою природою цей договір є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України.

В силу приписів частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частин другої та третьої статті 180 Господарського кодексу господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 638 Цивільного кодексу України.

Отже, істотними умовами договору є предмет, ціна та строк. Договір, в якому сторони не досягли згоди щодо таких умов, не може вважатися укладеним.

Стаття 655 Цивільного кодексу України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статей 662, 692 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Приписи чинного Цивільного кодексу відносять до обов'язкових істотних умов договору купівлі-продажу таку умову, як його предмет.

За приписами статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно частини четвертої статті 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати зокрема, найменування (номенклатуру, асортимент).

Вимоги частини четвертої статті 180 Господарського кодексу України стосуються необхідної і достатньої деталізації сторонами умови про предмет договору, а саме його матеріального об'єкта.

Умова про предмет має включати, зокрема, найменування товару (майна), який повинна надати одна сторона іншій.

Матеріальний об'єкт у договорі має бути точно визначений (найменування товару, марка, сорт або результат, який досягається при виконанні робіт або наданні послуг).

Однак договір № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 не відповідає вимогам статей 180, 181 Господарського кодексу України щодо наявності домовленості сторін з усіх істотних умов.

Із доданих до позовної заяви договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 та акту прийому-передачі об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва від 22.08.2016 не вбачається про що саме домовилися сторони та який саме об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва підлягає передачі за цим договором.

Предмет договірного зобов'язання, який би дозволив останньому бути здійсненим, сторонами у договорі № № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 не конкретизовано.

Згідно пункту 6.1. Методичних рекомендацій з інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, розрахунків та незавершеного виробництва сільськогосподарських підприємств, наведених у додатку до листа Міністерства аграрної політики України від 04.12.2003 № 37-27-12/14023, до незавершеного виробництва відносяться, зокрема, у рослинництві: витрати під урожай майбутніх років: зяб, пари, добрива, посіви озимих культур, багаторічні трави (в частині, що переходить до використання в наступні роки), підйом цілини і перелогів, підготовка парників, теплиць та інших споруд закритого ґрунту, посіви під зиму (в теплицях, розсадниках), снігозатримання, необмолочені культури урожаю звітного року та ін.

Однак, аналізуючи умови договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016, колегія суддів вважає, що сторони не досягли згоди відносно такої істотної умови договору даного виду (договору купівлі-продажу), як його предмет, оскільки сторонами не було визначено найменування об'єкту незавершеного сільськогосподарського виробництва. Не вказано найменування об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва і в акті прийому-передачі від 22.08.2016.

Наведене також дає підстави колегії суддів вважати, що наданий до первісної позовної заяви акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 4181 від 28.09.2016 не є належним доказом в підтвердження передачі продавцем покупцю саме того майна, яке малось на увазі сторонами по договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016, оскільки даний акт містить посилання на інший об'єкт незавершеного сільськогосподарського виробництва (підготовка поля під посіви), тому не відноситься до спірних правовідносин, які є предметом даного судового розгляду. Предмет договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016, про який домовились сторони, не відповідає за змістом акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 4181 від 28.09.2016. Більш того, даний акт містить посилання на інший договір купівлі-продажу № 74/2016/КБ/О, який датовано 22.06.2016.

Пленум Вищого господарського суду України у п.2.6. Постанови від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснив, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до частини восьмої 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статей 34, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач не підтвердив жодними належними та допустимими доказами фактичні дії сторін щодо виконання договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016, у тому числі доказів фактичної передачі майна та його отримання покупцем.

Матеріали справи не містять доказів, що сторони фактично приступили до виконання договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 та виконували саме його умови.

Крім того, позивачем не надано до матеріали справи доказів, які б відображали наслідки укладення договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 в бухгалтерському обліку сторін цього правочину.

Здійснивши юридичний аналіз умов договору № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 та встановивши відсутність індивідуальних ознак майна (найменування об'єкта незавершеного сільськогосподарського виробництва), яке є предметом даного правочину, колегія суддів дійшла висновку, що договір № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 не відповідає вимогам, встановленим для того, щоб вважати його укладеним. Згідно пункту 15 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 № 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в першому півріччі 2006 року» про визнання договору неукладеним може зазначатися виключно у мотивувальній частині рішення як про обставину справи, встановлену господарським судом. Неукладений договір є таким, що не має юридичної сили і не може породжувати ніяких прав та обов'язків для сторін.
За встановлених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що договір № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 є неукладеним (таким, що не відбувся), адже сторонами не погоджено предмет договору і відсутні докази щодо здійснення ними фактичних дій відносно виконання умов цього правочину, а тому вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання даного договору недійсним в повному обсязі, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).
Відтак, в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості в сумі 105588,22 грн., пені у розмірі 4096,59 грн., 3% річних у розмірі 424,08 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2956,47 грн., оскільки сторонами у належній формі не досягнуто згоди з такої істотної умови, як його предмет, а договір є неукладеним (таким, що не відбувся) та відповідно позивачем за первісним позовом не доведено порушення грошового зобов'язання з боку відповідача за вказаним договором.

У пункті 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011р. №7 роз'яснено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що первісні позовні вимоги про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню, і цей висновок суду першої інстанції є правильним, але з інших підстав та за іншими мотивами, ніж ті, що зазначені в оскаржуваному рішенні.

Доводи позивача за первісним позовом щодо наявності правових підстав для стягнення боргу за договором № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016, які викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову, а відтак дане рішення в зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

Що стосується висновку суду першої інстанції про задоволення зустрічних позовних вимог та визнання договору № № 74/2016/КБ/О від 22.08.2016 недійсним, як фіктивного правочину, то дане рішення в цій частині не може бути залишеним без змін і підлягає скасуванню, з підстав його невідповідності обставинам справи, а у справі в цій частині слід прийняти нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, з наведених у даній постанові мотивів.

За вказаних висновків вимоги апеляційної скарги відповідача за первісним позовом щодо необхідності нового розподілу та відшкодування йому за рахунок позивача за первісним позовом судових витрат, понесених у суді першої інстанції, не підлягають задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що апеляційні скарги позивача та відповідача залишені без задоволення, а у задоволенні первісного та зустрічного позовів судами відмовлено, всі витрати по сплаті судового збору, пов'язані із розглядом даної справи, залишаються на скаржниках відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктом 3 частини першої статті 104, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Курганський бройлер", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Племінний завод "Курганський" Товариства з обмеженою відповідальністю "Харімпекс", с. П'ятигірське, Балаклійський район, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 по справі № 922/4681/16 в частині задоволення зустрічного позову скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 по справі № 922/4681/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пелипенко Н.М.