ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Справа № 910/22947/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Губенко Н.М.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017
у справі№ 910/22947/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4
провизнання договору купівлі-продажу прав вимоги від 21.03.2014 недійсним та застосування наслідків його недійсності
за участю представників сторін:

позивача: Шпак Т.Г., Ханович К.В.

відповідача: не з'явилися

третя особа, яка не заявляє самостійних

вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_7, ОСОБА_8

третя особа, яка не заявляє самостійних

вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про

- визнання недійсними укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" Договору купівлі - продажу прав вимоги від 25.03.2014;

- застосування до відносин сторін наслідків недійсності Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 шляхом визнання АТ "Дельта Банк" стороною - кредитором за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2007 та визнання АТ "Дельта Банк" стороною - іпотекодержателем за Іпотечним договором (майнова порука), укладеним з ОСОБА_9, посвідченим 14.09.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. № 2792;

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі № 910/22947/16 (суддя Грєхова О.А.) у позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді Чорногуза М.Г., суддів Жук Г.А., Агрикової О.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у справі № 910/22947/16 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано недійсним укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра і гарантія" Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25березня 2014; в решті позовних вимог - відмовлено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра і гарантія" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 1378 грн. 00 коп. витрати по оплаті судового збору; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра і гарантія" на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 1515 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра і гарантія" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у справі № 910/22947/16, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 у цій справі залишити в силі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема порушення ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вважаючи, що позивачем не доведено факт відчуження права вимоги до боржника за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги, а висновки суду щодо відмови банку від власних майнових вимог є необґрунтованими, оскільки в результаті вчинення оскаржуваного правочину банком були отримані кошти як оплату за відчужене майно.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач і третя особа на стороні відповідача не скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового акту, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Апеляційним господарським судом під час розгляду справи встановлено, що 14.09.2007 між ОСОБА_4, як позичальником та АКБ "УкрСиббанк" укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - Кредитний договір) відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), в сумі 123000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Відповідно до умов п. 2.1. Кредитного договору, виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечуються Іпотечним договором (майнова порука), укладеним з ОСОБА_9 та посвідченим 14.09.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим № 2792, предметом іпотеки за яким є однокімнатна квартира (АДРЕСА_1) та Договором поруки № 141509 від 14.09.2007, укладеним з ОСОБА_11

08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" як продавцем та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №2949, 2950 (далі - Договір купівлі-продажу від 08.12.2011).

Відповідно до п. 2.1.(а)., 2.1.(с). Договору купівлі-продажу від 08.12.2011 продавець погодився продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погодився придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх та сплатити ціну купівлі. Сторони погодилися, що після передачі покупець може продати (відступити) будь-які права вимоги за кредитами (в цілому або в частині) будь-якій третій особі на власний вибір без необхідності отримання згоди продавця на такий продаж (відступлення) та без надання повідомлення продавцю.

Згідно із додатком № 1 (перелік прав вимоги за кредитами) до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011, оціночна вартість права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0, укладеного з ОСОБА_4, складала 138016,03 грн., а загальний розмір грошового зобов'язання за вказаним кредитним договором складав 123000,00 доларів США.

Судом апеляційної інстанції з'ясовано, що 25.03.2014 Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1 цього Договору).

Згідно із п. 2.3 Договору купівлі-продажу від 25.03.2014 права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Пунктом 1.1, 3.1 Договору купівлі-продажу від 25.03.2014 сторони погодили, що за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну купівельну ціну, яка є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у Додатку 1, та становить 20000 грн.

У Додатку 1 до Договору від 25.03.2014 сторонами погоджено, що загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором № 0 від 14.09.2007 на день укладення Договору складає 134445,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.03.2014 складає 1395034,12 грн.

25.03.2014 позивач та відповідач підписали Акт приймання-передачі прав вимоги за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, яким підтвердили, що продавець продав (відступив) покупцю, а покупець прийняв права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 14.09.2007, зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним з ОСОБА_4 Також цим актом покупець та продавець підтвердили, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 20000,00 грн.

На підставі постанови правління НБУ від 02.03.2015 № 50 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", яку запроваджено 03.03.2015, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.08.2015 № 147 продовжено по 02.10.2015 включно.

Постановою НБУ від 02.10.2015 № 664 відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк".

Як визначено апеляційним господарським судом, за результатами проведення засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом № 67 від 11.03.2015, затвердженої протоколом № 68 від 24.09.2015, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" віднесено до нікчемних на підставі пунктів 1-3, ч. 3. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а Договір від 25.03.2014 про розірвання іпотечного Договору, укладеного з ОСОБА_9 та посвідченого 14.07.2007 визначено нікчемним згідно пунктів 1-2 ч. 3. ст. 38 зазначеного Закону.

Листом від 03.11.2015 № 1295 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" про нікчемність Договору купівлі-продажу права вимоги від 21.03.2014.

Також, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" листом № 1296 від 03.11.2015 надіслано ОСОБА_4 повідомлення про нікчемність Договору купівлі-продажу права вимоги від 21.03.2014 та Договору від 25.03.2014 про розірвання іпотечного Договору з посиланням на п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги банку про визнання недійсними договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, застосування наслідків його недійсності шляхом визнання позивача стороною - кредитором та іпотекодержателем за кредитним договором та договором іпотеки відповідно.

Обґрунтовуючи підстави недійсності вказаного договору, позивач посилається на підстави нікчемності визначені п. 1-3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також зазначає, що засідання Кредитного комітету банку від 06.03.2014 (Протокол №12/55-2) проведено без участі та погодження з куратором.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1-5 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 зазначеної статті визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За приписами ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин на відміну від оспорюваного є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами в загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як передбачено ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на дату укладання оспорюваного договору) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають, зокрема такому критерію: договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій (пп. 1).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на дату прийняття рішення комісією з перевірки правочинів) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Таким чином нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює Уповноважена особа Фонду, ставиться в залежність від звичайних ринкових умов здійснення відповідних операцій щодо майна, яке відчужується за таким правочином, або в залежність від звичайної вартості майна, що відчужується за таким правочином.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Керуючись вищенаведеними нормами законодавства та встановивши, що право вимоги за Кредитним договором № 0 набуто позивачем за оціночною вартістю, що складала 138016,03 грн., і в подальшому відчужено відповідачу за ціною 20000 грн., тобто майже в 6 разів дешевше ніж набуто, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги, що є підставою для визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 21.03.2014 недійсним, та правомірно задовольнив позов в цій частині.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що господарським судом апеляційної інстанції в порядку ст. 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до заперечень щодо здійсненої судом оцінки доказів у справі та доведення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13.03.2017 у справі № 3-1629гс16.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у справі № 910/22947/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Л. Гольцова

Н. Губенко