ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2017 р. Справа № 911/1387/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Державного підприємства Укрветсанзавод

до Товариства з обмеженою відповідальністю Баришівський Ветсанзавод

про стягнення 90950,22 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 69 від 11.05.2017 року);

від відповідача: не зявився.

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Державного підприємства Укрветсанзавод до Товариства з обмеженою відповідальністю Баришівський Ветсанзавод про стягнення 90950,22 грн. з яких 70000,00 грн. основного боргу, 11153,97 грн. пені, 2048,22 грн. 3 % річних, 7748,03 грн. інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.05.2017 року порушено провадження у справі № 911/1387/17 та призначено справу до розгляду на 12.06.2017 року.

В судове засідання 12.06.2017 року представник відповідача не зявився, сторони вимог ухвали Господарського суду Київської області від 10.05.2017 року не виконали, відповідач про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, у звязку з чим, розгляд справи відкладався до 03.07.2017 року.

03.07.2017 року позивачем через канцелярію суду подано заяву в порядку ст. 22 Господарського кодексу України про збільшення позовних вимог, якою останній просив суд стягнути з відповідача 70000,00 грн. основного боргу, 12600,00 грн. пені, 9547,05 грн. інфляційних та 4900,00 грн. штрафу.

В судовому засіданні 03.07.2017 року позивач надав підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт звірки взаєморозрахунків. Позовні вимоги (уточнені) підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 03.07.2017 року не зявився, про причини неявки господарський суд не повідомив, письмовий відзив на позов не надав.

Оскільки, про поважні причини неявки в судове засідання відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

04.05.2016 року між Державним підприємством Укрветсанзавод (далі - позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Баришівський Ветсанзавод (далі - відповідач, Покупець) було укладено Договір № СКВ/11/Р/3/38621541/2016 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобовязується передати у власність Покупця, а Покупець в порядку та на умовах визначених Договором, зобовязується оплатити ОСОБА_2 та прийняти готову продукцію (борошно м'ясо-кісткове) (далі ОСОБА_2).

Покупець зобовязаний здійснювати 100 % передоплати кожної партії ОСОБА_2 та вивіз ОСОБА_2 зі складів Постачальника власним транспортом, Сторони домовляються про ціну однієї тони ОСОБА_2 та прописують її в цьому договорі в пункті 3.2 (п. 3.1 Договору).

Ціна однієї тони ОСОБА_2 становить 3500,00 грн. (у тому числі ПДВ) (п. 3.2 Договору).

Вартість ОСОБА_2 зазначається в Акті та підтверджується актами прийому-передачі ОСОБА_2, товарно-транспортними накладними, рахунками-фактури тощо (п. 3.5 Договору).

Цей Договір є укладеним з моменту його підписання і діє протягом 1 року (п. 2.1 Договору).

Закінчення строку цього договору не звільняє Постачальника від обовязку здійснити поставку ОСОБА_2 в кількості, обумовленій в п. 1.2 цього договору (п. 2.2 Договору).

На виконання зобовязань за Договором, позивачем в травні 2016 року було поставлено відповідачу ОСОБА_2 у кількості 20 тон на суму 70000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною № 31 від 04.05.2016 року на суму 70000,00 грн., яка підписана уповноваженими представниками Сторін і скріплена їх печатками.

Однак, відповідач в порушення норм чинного законодавства та умов Договору (п. 3.1), своєчасно шляхом 100 % передплати та в повному обсязі свої зобовязання з оплати отриманого ОСОБА_2 не виконав, у звязку з чим, за відповідачем виникла заборгованість на суму 70000,00 грн.

Внаслідок чого, позивач неодноразово 30.08.2016 року, 27.01.2017 року та 31.03.2017 року надсилав відповідачу ОСОБА_3 з вимогами про оплату 70000,00 грн. заборгованості за Договором (докази надіслання наявні в матеріалах справи), які залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Відтак, у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань щодо оплати отриманого ОСОБА_2 в строк передбачений Договором, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути 70000,00 грн. основного боргу.

В ході розгляду спору, позивач надав до суду підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2016 року по 15.06.2016 року на суму 70000,00 грн.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відтак, за наслідками розгляду спору, судом встановлено заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 70000,00 грн., що відповідачем визнано в Акті звірки взаєморозрахунків.

У звязку з простроченням відповідачем строків оплати ОСОБА_2, позивач також заявив у позові (згідно уточнених позовних вимог) вимогу про стягнення з відповідача 12600,00 грн. 0,1 % пені на підставі ст. 231 Господарського кодексу України нарахованої протягом 180 днів з моменту прострочення, а саме з 05.05.2016 року, на суму боргу в розмірі 70000,000 грн., 4900,00 грн. 7 % штрафу нарахованого на 70000,00 грн. підставі ст. 231 Господарського кодексу та 9547,05 грн. інфляційних нарахованих на 70000,00 грн. за період з 05.05.2016 року по 03.07.2017 року в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Передбачене частиною шостою ст. 231 Господарського кодексу України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом (ч. 5 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань).

Згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вбачається із п. 5.1 Статуту позивача - Державного підприємства Укрветсанзавод (далі ОСОБА_4) ОСОБА_4 та доходи від використання цього майна є державною власністю і закріплюються за ним на праві господарського відання.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що, оскільки позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, що підтверджується Статутом останнього, вимога позивача (уточнена) про стягнення з відповідача 0,1 % пені та 7 % штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу, є випадком який передбачений законом (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України), а тому вимога їх стягнення є правомірною та обґрунтованою.

У відповідності з ч. 3 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку, обчислюваного роками, місяцями або днями, починається наступного дня після календарної дати або настання події, якими визначено його початок.

Як слідує зі змісту договору, відповідач порушив передбачену п. 3.1 Договору умову щодо 100 % передоплати кожної партії ОСОБА_2, у звязку з чим, у відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України та ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, починаючи з 05.05.2016 року (наступний день за датою поставки) відповідач вважається таким що прострочив виконання зобовязання з оплати поставленого ОСОБА_2.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відтак, розмір пені, визначений позивачем з урахуванням зазначених вище приписів ч. ч. 2, 6 ст. 231 Господарського кодексу України, що становить 12600,00 грн., нарахований на визнану відповідачем заборгованість за спірною накладною в сумі 70000,00 грн. починаючи з 05.05.2016 року є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не перевищує встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України строку нарахування пені (180 днів), у звязку з чим, пеня (згідно уточнених позовних вимог) підлягає стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Зважаючи на те, що прострочення виконання зобовязання з оплати ОСОБА_2 тривало понад 30 днів, позивач правомірно заявив у позові вимогу про стягнення з відповідача 7 % штрафу, обрахованого від суми заборгованості, що відповідає ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у звязку з чим, вимога про стягнення 4900,00 грн. штрафу підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також, судом враховано, що пеня та штраф є окремими видами відповідальності і їх одночасне стягнення не суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку інфляційних (уточненому), вказане нарахування проведено виходячи із фактичної суми заборгованості, що існувала на відповідні дати, за фактичні періоди прострочення.

Оскільки, судом встановлено, що належна до стягнення сума інфляційних є більшою, ніж заявлено позивачем, однак суд не вправі виходити за межі позовних вимог, тому вимога позивача про стягнення 9547,05 грн. інфляційних підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги (уточнені) підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі (з уточнених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Баришівський Ветсанзавод (07545, Київська обл., Баришівський район, с. Устиновка Гребля, вул. Шевченка, буд. 71, код 38679240) на користь Державного підприємства Укрветсанзавод (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, буд. 1, код 38519326) 70000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 12600 (дванадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп. пені 4900 (чотири тисячі девятсот) грн. 00 коп. штрафу, 9547 (девять тисяч пятсот сорок сім) грн. 05 коп. інфляційних та 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 17.07.2017 р.

Суддя Т.П. Карпечкін