КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2017 р. Справа№ 910/22044/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання: Каніковському А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від органу ДВС: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу господарського суду міста Києва

від 23.05.2017 (суддя Морозов С.М.)

за скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 910/22044/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Паламарчука Віталія Віталійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Актив-Гарант»

про стягнення 59 295 637,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2017 скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А.Л. по вжиттю заходів з розшуку майна по виконавчому провадженню №49722979; визнано недійсною постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А.Л. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.01.2017 по виконавчому провадженню №49722979, зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України провести виконавчі дії з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі №910/22044/15 у порядку та строки, визначені законом України «Про виконавче провадження»; в іншій частині в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/22044/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити повністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник посилається на порушення господарським судом міста Києва норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку скаржника, державним виконавцем вжито всіх можливих заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» щодо розшуку коштів та майна боржника.

В судове засідання представники позивача, відповідача та органу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали. При цьому, скаржник в апеляційній скарзі просить розглядати справу за участі його представника.

Враховуючи положення ст. 102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Відтак, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 22.10.2015 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Актив-Гарант» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» 30 000 000 грн. 00 коп. - заборгованості, 3 496 000 грн. 00 коп. - заборгованості за процентами, 431 154 грн. 22 коп. - пені за прострочення повернення процентів за користування кредитом, 8 105 753 грн. 42 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 30 905 грн. 38 коп. - 3 % річних від простроченої суми процентів, 520 273 грн. 97 коп. - 3 % річних від простроченої суми кредиту, 438 375 грн. 31 коп. - інфляції за час прострочення по сплаті процентів, 10 209 225 грн. 97 коп. - інфляції за час прострочення по кредиту, 1 500 000 грн. 00 коп. - штрафу за прострочення по сплаті процентів, 1 500 000 грн. 00 коп. - штрафу за прострочення повернення кредиту. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Актив-Гарант» до Державного бюджету України судовий збір у сумі 69 303 грн. 78 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного вище рішення суду 11.11.2015 видано накази.

15.02.2017 Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича подано скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій скаржник просить суд визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Думанської А.Л. по вжиттю заходів з розшуку майна по виконавчому провадженню №49722979, визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Думанської А.Л. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 01.12.2016 (дійсна дата 18.01.2017) по виконавчому провадженню №49722979 та зобов'язати головного державного виконавця Думанську А.Л. винести постанову про відновлення виконавчого провадження №49722979.

Вказана скарга обґрунтована тим, що органом виконання судових рішень не вжито всіх, передбачених законом заходів щодо з примусового виконання наказу суду від 11.11.2015 у даній справі, що призвело до винесення незаконної, на думку скаржника, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.01.2017, оскільки державним виконавцем не здійснено вихід за місцем реєстрації боржника, не перевірено майнового стану боржника, не вчинено дій щодо розшуку майна, на яке можливо було звернути стягнення, не направлено запитів до всіх органів державної влади, які відповідно до законодавства володіють відповідною інформацією.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги даної скарги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для її часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст.116 ГПК України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови), виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на день винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну, безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Приписами ч. 8 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) встановлено, що державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Крім того, у відповідності до п. 3.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49722979.

З матеріалів виконавчого провадження ВП №49722979 вбачається, що органом виконання судових рішень було вчинено ряд виконавчих дій з примусового виконання наказу суду від 11.11.2015 у даній справі, зокрема, постановою від 24.12.2015 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми 56 231 688,27 грн., постановою від 12.01.2016 накладено арешт на кошти боржника в банківських установах в межах суми 61 854 857,09 грн. (з урахуванням виконавчого збору), направлено платіжні вимоги до банківських установ, направлено запити до ТУ Держгірпромнагляду України по Київській області та по м. Києву, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Регіонального територіального сервісного центру МВС в м. Києві, Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, тощо.

18.01.2017 державним виконавцем, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №49722979.

Дана постанова обґрунтована тим, що у боржника відсутні кошти та майно, на які може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

В своїй апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016) та ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції після 05.10.2016), вказує, що з інформації, отриманої з Міністерства внутрішній справ України, транспортні засоби за боржником не зареєстровані, відтак, як зазначає скаржник, виносити постанову про розшук є недоцільним.

Однак, враховуючи наведене вище та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що бездіяльність органу виконання судових рішень (не вчинення всіх, передбачених законом, заходів), а саме нездійснення виходу за місцем реєстрації боржника, невчинення дій щодо розшуку майна, на яке можливо було звернути стягнення, ненаправлення запитів до всіх органів державної влади, які відповідно до законодавства володіють відповідною інформацією, призвело до невиконання судового рішення у даній справі.

Відтак, винесення постанови від 18.01.2017 по виконавчому провадженню №49722979 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закон України «Про виконавче провадження» є незаконним та суперечить чинному законодавству, з огляду на що місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання її недійсною.

Щодо вимоги заявника в частині зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.121-2 ГПК України, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно п.7 постанови пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 9.13. постановами пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до вимог ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що встановлено обов'язок саме державного виконавця здійснити дії направлені на відновлення становища стягувача у разі визнання недійсною відповідної постанови судом у певний строк.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суду не надано доказів безпідставного ухилення державного виконавця від вчинення запитуваних дій, беручи до уваги, що відновлення виконавчого провадження у даному випадку, як і здійснення виконавчих дій, є передбаченим законом наслідком визнання постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві недійсною, вимоги заявника щодо зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження (№49722979), є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду міста Києва ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі №910/22044/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22044/15 повернути господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко