ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.07.17р. Справа № 904/7158/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничої фірми "Флоріт" (с. Старі Кодаки, Дніпровського району, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором підряду на розробку проектної документації № 04-15 від 09.04.2015 у загальному розмірі 10 225 грн. 50 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 04.05.2017)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма "Флоріт" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" (далі - відповідач) заборгованість за договором підряду на розробку проектної документації № 04-15 від 09.04.2015 у загальному розмірі 10 225 грн. 50 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 6 750 грн. 00 коп. - основний борг;

- 2 961 грн. 86 коп. пеня;

- 414 грн. 64 коп. - інфляційні втрати;

- 99 грн. 00 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором підряду на розробку проектної документації № 04-15 від 09.04.2015 в частині повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт та, відповідно, наявністю боргу у сумі 6 750 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.3. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 31.12.2016 по 26.05.2017 в сумі 2 961 грн. 86 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з грудня 2016 року по травень 2017 року у сумі 414 грн. 64 коп. та 3% річних за період прострочення з 31.12.2016 по 27.06.2017 у сумі 99 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 26.07.2017.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 41845/17 від 26.07.2017), в яких він зазначив, що результат виконання робіт, обумовлених пунктом 1.1. договору, було оформлено у вигляді одного акта приймання-передачі виконаних робітна суму 27 000 грн. 00 коп.; інших актів приймання-передачі виконаних робіт за спірним договором не передбачено та сторонами не складалось. До вказаних пояснень позивач також долучив довідку за підписом керівника, в якій підтвердив, що заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором складає 6 750 грн. 00 коп.

У судове засідання 26.07.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 26.07.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити таке.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.07.2017, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49027, м. Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 35-Б, корпус 2, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с.39-42).

При цьому, поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 07.07.2017, було вручено відповідачу 12.07.2017, що підтверджується поштовим повідомленням № 981 (№ 036), яке повернулося до суду з відповідною відміткою (а.с.44).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 07.07.2017 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Крім того, будь-яких клопотань чи заперечень відповідач протягом двох тижнів з моменту отримання ухвали суду не подав.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 26.07.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 09.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничою фірмою "Флоріт" (далі - підрядник, позивач) було укладено договір підряду на розробку проектної документації № 04-15 (далі договір, а.с.14-16), відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе зобов'язання з розробки проектної документації по об'єкту № 210/1-3 "Друга черга містобудівного ансамблю "Крутогорний". Житловий комплекс "Каміння" (І етап будівництва) в районі вул. Дзержинського та вул. Колодязної: житловий будинок № 5, житловий будинок № 6, з вбудованими паркінгами та нежитловими приміщеннями". Замовник, у свою чергу, зобов'язується прийняти виконані підрядником роботи і сплатити підряднику їх вартість згідно з умовами договору (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору основні вимоги до проектних робіт викладені в завданні на проектування у додатку № 1 до договору. Склад і зміст проектних робіт викладено в додатку № 2 до договору. Графік виконання робіт за договором викладено в додатку № 3 до договору. Строки оплати викладені в графіку платежів у додатку № 4 до договору. Перелік вихідних даних та строки їх надання підряднику викладено у додатку № 5 до договору. Протокол погодження договірної ціни викладено у додатку № 6 до договору. Всі додатки є невід'ємними складовими частинами договору.

Так, до договору сторонами були підписані такі додатки:

- додаток № 1 Завдання на проектування;

- додаток № 2 Склад і зміст ПД (а.с.17);

- додаток № 3 Графік виконання робіт (а.с.18);

- додаток № 4 Графік платежів (а.с.19);

- додаток № 5 Перелік вихідних даних (а.с.20);

- додаток № 6 Протокол погодження договірної ціни (а.с.21).

У пункті 9.1. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Так, у розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо вартості робіт та загальної суми договору, зокрема:

- вартість робіт з розробки ПД, що підлягає перерахуванню підряднику складає 22 500 грн. 00 коп., крім того ПДВ 20% - 4 500 грн. 00 коп., всього 27 000 грн. 00 коп. (пункт 3.1. договору);

- загальна сума договору є фіксованою та підлягає зміні при зміні складу і змісту проекту та інших випадків, прямо визначених договором та законодавством. Зміну загальної суми договору сторони оформлюють шляхом укладання додаткової угоди (пункт 3.2. договору).

Відповідно до частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Відповідно до умов пункту 2.5. договору після виконання підрядником вимог пункту 2.3. договору, сторони здійснюють приймання-передачу виконаних робіт. За результатами приймання-передачі сторони в порядку, визначеному розділом 6 договору, складають акт приймання-передачі виконаних робіт, в якому зазначається перелік завершених робіт та їх вартість, що визначена в додатку № 5 до договору.

Так, у розділі 6 договору сторонами були визначені умови щодо порядку приймання-передачі робіт, а саме:

- приймання - передача виконаних робіт здійснюється сторонами, після завершення підрядником виконання робіт, згідно графіку виконання робіт. Результати приймання-передачі робіт оформлюються сторонами шляхом підписання акта приймання-передачі виконаних робіт (пункт 6.1. договору);

- після завершення виконання робіт підрядник надає замовнику 2 примірники акта приймання-передачі виконаних робіт (пункт 6.2. договору);

- замовник зобов'язується не зволікати із прийманням результатів виконаних робіт та протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі виконаних робіт підписати та повернути підряднику 1 примірник такого акта або надати письмову мотивовану відмову від його підписання з переліком виявлених недоліків - невідповідності завданню а проектування та ДБН А.2.2-3-2014 (пункт 6.3. договору);

- якщо протягом встановленого пунктом 6.3. договору строку замовник не поверне підряднику підписаного екземпляру акта приймання-передачі виконаних робіт або не надасть письмової мотивованої відмови від підписання такого акта, роботи вважаються прийнятими замовником без будь-яких зауважень та виконаними підрядником належним чином в повному обсязі (пункт 6.4. договору).

При цьому, стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем були виконані роботи по розробці проектної документації по об'єкту № 210/1-3 "Друга черга містобудівного ансамблю "Крутогорний". Житловий комплекс "Каміння" (І етап будівництва) в районі вул. Дзержинського та вул. Колодязної: житловий будинок № 5, житловий будинок № 6, з вбудованими паркінгами та нежитловими приміщеннями" на загальну суму 27 000 грн. 00 коп., що підтверджується актом здачі-прийому виконаних робіт № 1 (а.с.22).

При цьому, вказаний акт містить лише підпис підрядника - Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма "Флоріт".

В той же час, надаючи пояснення у судовому засіданні 26.07.2017 представник позивача з цього приводу повідомив, що вказаний акт було передано відповідачу у двох екземплярах відразу після закінчення виконання обумовлених у ньому робіт, однак відповідач підписаний екземпляр позивачу не повернув, причин його непідписання також не повідомив.

Враховуючи вказане, позивачем 29.12.2016 разом із претензією № 200 від 29.12.2016 було направлено, зокрема, і вказаний акт здачі-прийому виконаних робіт до договору підряду на розробку проектної документації № 04-15 від 09.04.2015 (а.с.25-26). Докази направлення вказаної претензії разом з відповідним актом наявні в матеріалах справи (а.с.27).

Судом враховано, що відповідно до пунктів 6.3. та 6.4. договору замовник зобов'язаний протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі виконаних робіт підписати та повернути підряднику 1 примірник такого акта або надати письмову мотивовану відмову від його підписання з переліком виявлених недоліків; якщо протягом встановленого пунктом 6.3. договору строку замовник не поверне підряднику підписаного екземпляру акта приймання-передачі виконаних робіт або не надасть письмової мотивованої відмови від підписання такого акта, роботи вважаються прийнятими замовником без будь-яких зауважень та виконаними підрядником належним чином в повному обсязі.

З метою встановлення дати отримання разом з претензією акту здачі-прийому виконаних робіт № 1 на суму 27 000 грн. 00 коп., судом здійснювалася спроба отримання витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, однак вказана інформація була не доступна у момент її запиту, оскільки строк її зберігання становить шість місяців (сплив 30.06.2017).

При цьому, визначити дату отримання відповідачем поштового відправлення зі згаданою претензією та актом можливо, застосувавши Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Так, відповідно до пункту 4.1.1. розділу 4 "Нормативні строки пересилання поштових відправлень та поштових переказів" вказаних Нормативів поштове відправлення було доставлено відповідачу 31.12.2016.

У відповідності до умов пункту 6.3. договору на підписання акту відповідачем договором передбачено 5 робочих днів, отже, відповідач зобов'язаний був підписати та повернути акт здачі-прийому виконаних робіт № 1 на суму 27 000 грн. 00 коп. або надати письмову мотивовану відмову від його підписання - в строк по 10.01.2017.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

До вказаного висновку суд прийшов, також, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів складання актів (інших документів) з переліком недоліків та необхідних доробок у порядку, передбаченому пунктами 6.3. та 6.4. договору.

Отже, суд приходить до висновку, що акт здачі-прийому виконаних робіт № 1 на суму 27 000 грн. 00 коп. вважається підписаним відповідачем 10.01.2017.

В той же час, у розділі 4 договору сторонами буди погоджені умови оплати за договором, а саме:

- оплата виконаних робіт здійснюється замовником в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника у відповідності до графіку платежів (додаток № 4 до договору) (пункт 4.1. договору);

- оплата робіт по договору здійснюється замовником у відповідності до графіку платежів, що викладений у додатку № 4 до договору (пункт 4.2. договору).

Вказаним графіком сторони передбачили сплату авансу у розмірі 50% вартості робіт протягом 3 календарних днів з дати підписання договору; 25% вартості робіт протягом 3 календарних днів від дати затвердження ПД замовником.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаних умов Графіку відповідачем 20.04.2015 було здійснено попередню оплату в сумі 13 500 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача від 20.04.2015 (а.с.47) та 27.08.2015 було здійснено оплату в сумі 6 750 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача від 27.08.2015 (а.с.23).

При цьому, як вбачається з додатку № 4 "Графік платежів", остаточний розрахунок відповідач зобов'язаний був здійснити протягом 3 календарних днів з моменту підписання акта приймання-передачі виконаних робіт (а.с.19).

Враховуючи вказане, судом встановлено, що остаточний розрахунок за виконані позивачем роботи на залишкову суму 6 750 грн. 00 коп. мав бути здійснений у строк по 13.01.2017 включно.

При цьому, у строки, визначені у додатку № 4 до договору, остаточний розрахунок за виконані позивачем роботи здійснений відповідачем не був, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 6 750 грн. 00 коп. (27 000,00 - 13 500,00 - 6 750,00) Вказане і є причиною спору.

Судом встановлено, що роботи виконані за актом здачі-прийому виконаних робіт № 1 на суму 27 000 грн. 00 коп. у повній мірі відповідають роботам, що визначені умовами договору, та за обсягом та вартістю узгоджується із проектно-кошторисною документацією.

Отже, позивач виконав роботи, а відповідач їх прийняв у спірний період на загальну суму 27 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом здачі-прийому виконаних робіт № 1.

Відповідно до статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як було зазначено вище, у додатку № 4 до договору (Графіку платежів) сторони передбачили, що остаточний розрахунок відповідач зобов'язаний здійснити протягом 3 календарних днів з моменту підписання акта приймання-передачі виконаних робіт (а.с.19).

Враховуючи вказане, з огляду на умови додатку № 4 до договору (Графіку платежів), строк оплати виконаних позивачем робіт на залишкову суму 6 750 грн. 00 коп., з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, є таким, що настав 13.01.2017. При цьому, відповідач, в порушення умов договору та вимог чинного законодавства, виконані позивачем в спірний період роботи у повному обсязі не оплатив.

Як було зазначено вище, вказані роботи були оплачені відповідачем лише частково - у вигляді попередньої оплати в сумі 20 250 грн. 00 коп.

Станом на день розгляду справи, доказів оплати виконаних позивачем робіт у повному обсязі суду не надано.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості за виконані позивачем роботи на залишкову суму 6 750 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 6 750 грн. 00 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, а отже, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 6 750 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, у пункті 7.3. договору за порушення строків оплати робіт замовник сплачує підряднику пеню за кожен день прострочки від загальної вартості робіт за договором у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент виникнення зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.3. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 31.12.2016 по 26.05.2017 в сумі 2 961 грн. 86 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані норми статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (щодо обчислення пені від суми простроченого платежу), крім того, позивачем не було враховано те, що останнім днем строку для оплати виконаних робіт, як встановлено судом, є 13.01.2017, отже, позивач невірно визначив і період прострочення.

Враховуючи вказане, розрахунок пені, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи (а.с.9), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, застосувавши норми статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, судом було встановлено, що в період прострочення з 14.01.2017 по 26.05.2017 пеня складає 672 грн. 60 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 672 грн. 60 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати виконаних робіт у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були нараховані та заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з грудня 2016 року по травень 2017 року у сумі 414 грн. 64 коп. та 3% річних за період прострочення з 31.12.2016 по 27.06.2017 у сумі 99 грн. 00 коп.

За змістом частини 3 пункту 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Вказана правова позиція викладена також у постанові Вищого господарського суду України від 12.04.2017 у справі № 904/11360/16.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вказаних вимог, крім того, позивач невірно визначив період прострочення та, відповідно, період нарахування інфляційних втрат.

Враховуючи вказане, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи (а.с.9-10), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом було встановлено, що інфляційні втрати за період з лютого по травень 2017 року складають 343 грн. 71 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 343 грн. 71 коп.

Господарським судом здійснено також перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано те, що останнім днем строку для оплати виконаних робіт, як встановлено судом, є 13.01.2017, отже, позивач невірно визначив період прострочення.

Враховуючи вказане, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи (а.с.9), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаним періодом, судом було встановлено, що в період прострочення з 14.01.2017 по 27.06.2017 3% річних складають 91 грн. 54 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 91 грн. 54 коп.

Слід також зазначити, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі 6-42цс11).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тауер Дівелопмент" (49027, м.Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 35-Б, корпус 2; ідентифікаційний код 34823313) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої фірми "Флоріт" (52072, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Старі Кодаки, вулиця Аеропорт, будинок 187; ідентифікаційний код 13455759) 6 750 грн. 00 коп. основного боргу, 672 грн. 60 коп. - пені, 343 грн. 71 коп. - інфляційних втрат, 91 грн. 54 коп. - 3% річних, 1 229 грн. 53 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2