ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Справа № 922/5477/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Вовк І.В., Грек Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 та рішення господарського суду Харківської області від 01.02.2017 у справі № 922/5477/15

за позовомприватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс"
простягнення 243 086,07 грн.,
за участю представників

позивача: Шевченка Д.В.,

відповідача: Грищенка В.М.,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс" про стягнення 243 086,07 грн., з яких 37 286,07 грн. штрафу за порушення строків виконання робіт за договором по наданню послуг з діагностики гідравлічних станцій та 205 286,07 грн. збитків, пов'язаних з втратою обладнання.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.02.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 15 000 грн. збитків, пов'язаних із втратою майна. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (замовником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Індастріал-Сервіс" (виконавцем) 17.01.2014 укладено договір на виконання послуг з діагностики гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 № 27/УЗ/14-02 (далі - договір).

В подальшому між сторонами укладено додаткові угоди до договору, якими змінено предмет, вартість, а також строки виконання робіт.

Так, відповідно до п. 1.1 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 04.04.2014) позивач доручив, а відповідач зобов'язався виконати діагностику 4-х гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030, зав. № 84-3031, зав. № 84-3032) та ремонт 2-х гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030) з цеху централізованого ремонту (ЦЦР) позивача.

Пунктом 3.2 договору сторони передбачили, що доставка гідравлічних станцій до виконавця та зворотно здійснюється за рахунок коштів відповідача.

Згідно з п. 4.1 договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється шляхом оформлення актів здачі-приймання виконаних робіт форми ОЗ-2.

Відповідно до п. 3.3 договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 18.11.2014) строк виконання робіт по ремонту гідравлічних станцій погоджений сторонами до 31.12.2014.

Пунктом 6.3.2 договору сторони передбачили, що у разі порушення виконавцем строків виконання робіт, він зобов'язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 0,5 % від вартості даного договору за кожен день прострочення.

Листом за вих. № 27/УЗ-0140 від 11.02.2015 позивач звернувся до відповідача з претензією щодо сплати у зв'язку з порушенням строків виконання робіт за договором штрафу у розмірі 0,5 % від загальної вартості робіт в сумі 8 416,80 грн.

Відповідач листом за вих. № 250 від 23.03.2015 повідомив позивача, що ним виконано роботи за договором та 10.07.2014 направлено дві гідравлічні станції Plarad VAX 3,5 (зав. №№ 84-3029, 84-3030) перевізником - товариством з обмеженою відповідальністю "ТК "САТ" в м. Северодонецьк за накладною № ДН2013821. Проте у зв'язку із військовими діями в зоні АТО вантаж у пункт призначення перевізником не доставлено та знаходиться на складі останнього в м. Луганську.

Позивач листом за вих. № 04/ДМТС-496 від 10.06.2015 направив на адресу відповідача претензію з вимогою про відшкодування збитків в частині вартості обладнання, що було передано відповідачу та останнім не повернуто.

У відповіді на зазначену претензію (вих. № 298 від 11.07.2015) відповідач повідомив, що питання про відшкодування позивачу вартості гідравлічних станцій Plarad буде розглянуто після з'ясування обставин щодо наявності або відсутності вини перевізника у недоставці майна. При цьому відповідач звернувся до позивача з проханням направити на його адресу калькуляцію вартості майна, що оцінюється, з урахуванням його природного зносу.

Посилаючись на те, що відповідач штраф за порушення строків виконання робіт за договором не сплатив, гідравлічні станції зав. № 84-3029 та зав. № 84-3030 позивачу не повернув, чим спричинив останньому збитки у розмірі вартості втраченого обладнання, позивач звернувся з даним позовом до суду. При цьому вартість втрачених гідравлічних станцій позивач визначив у розмірі 205 800 грн. відповідно до звіту про розрахунок вартості збитків, складеного суб'єктом оціночної діяльності - дочірнім підприємством "Вемс-Плюс".

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення збитків, суди попередніх інстанцій виходили з того, що обладнання, яке належить позивачу та передане відповідачу для проведення ремонту згідно з умовами договору № 27/УЗ/14-02 від 17.01.2014, відповідачем втрачене і це фактично визнано останнім у його відповідях на претензії позивача, у зв'язку з чим він зобов'язаний відшкодувати позивачу збитки в розмірі ринкової вартості цього майна, яка згідно з висновком судової товарознавчої експертизи № 12311 від 07.12.2016 з урахуванням стану майна на момент передачі складає 15 000,00 грн.

Що стосується вимоги про стягнення на підставі п. 6.3.2 договору штрафу за прострочення виконання робіт, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, посилаючись на те, що визначений сторонами такий вид відповідальності, як штраф у розмірі 0,5 % від загальної вартості за договором за кожен день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, оскільки саме пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тоді як штраф вираховується лише у відсотковому відношенні до вартості не виконаних робіт, не наданих послуг тощо. Водночас суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення штрафу, зазначив, що застосування штрафної санкції, обчисленої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання негрошового зобов'язання не суперечить чинному законодавству. При цьому, за висновком апеляційного господарського суду, вимога про стягнення штрафу на підставі п. 6.3.2 договору задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем роботи виконано у межах встановленого договором строку, але не здано позивачу у встановленому договором порядку через невиконання останнім свого обов'язку із прийняття таких робіт.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено такий правовий наслідок порушення зобов'язання як відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При цьому, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, як правильно зазначено апеляційним господарським судом, враховуючи положення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, встановлену ст. 614 Цивільного кодексу України презумпцію вини заподіювача шкоди, положення ч. 2 статті 623 Цивільного кодексу України, за якими розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання доказується кредитором, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, збитків та причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, а відповідач - відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що листуванням між сторонами та між відповідачем і перевізником підтверджуються обставини неможливості повернення позивачу гідравлічних станцій протягом більше 2-х років після виконання відповідачем у липні 2014 року робіт з ремонту спірного обладнання та відправлення його позивачу через перевізника, що дає достатні підстави вважати, що таке майно є втраченим для позивача.

В свою чергу зазначені обставини свідчать про втрату майна (наявність збитків) саме через протиправну поведінку відповідача, яка полягає у порушенні договірних зобов'язань щодо повернення обладнання після ремонту шляхом доставки за свій рахунок замовнику (позивачу).

Посилаючись на те, що в межах даної справи між сторонами існує спір щодо визначення вартості обладнання, збитки від втрати якого просить стягнути позивач, судом першої інстанції призначено судову товарознавчу експертизу, за результатами проведення якої 07.12.2016 експертом складено висновок.

Так, відповідно до висновку № 12311 судової товарознавчої експертизи ринкова вартість гідравлічних маслостанцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030), з урахуванням їх стану на момент передачі (акт № 1-2/14 проведення огляду гідравлічних станцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030) від 07.02.2014), на момент проведення експертизи складає 15 000,00 грн.

Дослідивши зміст висновку експерта № 12311 та обставини справи, суди попередніх інстанцій визнали такий висновок допустимим доказом вартості матеріального збитку, завданого позивачу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов обґрунтованого висновку, що вимога про стягнення збитків у зв'язку з втратою гідравлічних маслостанцій Plarad VAX 3,5 (зав. № 84-3029, зав. № 84-3030) підлягає частковому задоволенню у розмірі 15 000 грн.

Що стосується нарахованих позивачем відповідачу на підставі п. 6.3.2. договору 37 286,07 грн. штрафу за порушення строків виконання робіт, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки відповідачем роботи виконано у межах встановленого договором строку, але не здано позивачу у встановленому договором порядку через невиконання останнім свого обов'язку із прийняття таких робіт.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішень господарських судів у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого та апеляційного господарських судів.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Вовк І.В. Грек Б.М.