ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2017 р. Справа № 918/449/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Приватного підприємства "ПАТАР"

до Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго"

про визнання незаконними дій,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, довіреність б/н від 15 грудня 2016 року;

від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 55 від 10 травня 2017 року.

В судовому засіданні 20 липня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26 червня 2017 року Приватне підприємство "ПАТАР" (далі Підприємство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (далі Товариство), посилаючись на те, що 6 липня 2010 року між ним та Закритим акціонерним товариством "Ей-І-ЕС Рівнеенерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 1298. 31 травня 2017 року Товариством було складено акт прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року № А-, згідно якого енергопостачальною організацією було встановлено перевищення позивачем договірної величини споживання електричної енергії на 58480 кВт/год. У той же час Підприємством, на думку останнього, не було перевищено договірної величини споживання електроенергії, оскільки фактичний розмір спожитої позивачем електроенергії на П/ст. 330 КВ у травні 2017 року склав 98739 кВт/год, тоді як за аналогічний період попереднього року даним споживачем було спожито 109953 кВт/год, що свідчить про відсутність перевищення наведеного ліміту споживання, встановленого на підставі обсягу фактично спожитої електроенергії у травні 2016 року. У подальшому Товариство направило на адресу позивача попередження від 9 червня 2017 року № НОМЕР_1 про припинення електропостачання Підприємства в разі несплати останнім заборгованості за перевищення договірної величини споживання відповідно до вищенаведеного акту. Оскільки такі дії Товариства, на думку позивача, порушують права Підприємства та суперечать імперативним приписам чинного законодавства, останній просив суд визнати незаконними дії Товариства щодо складання акту прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року № А-, визнати незаконним та скасувати наведений акт, а також визнати протиправними дії відповідача щодо винесення попередження від 9 червня 2017 року № НОМЕР_1 про припинення постачання електричної енергії Підприємству.

Ухвалою суду від 27 червня 2017 року позовну заяву від 23 червня 2017 року № 234 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/449/17, розгляд якої призначено на 10 липня 2017 року.

Крім того, в порядку статей 66, 67 ГПК України з метою забезпечення позову Підприємством до його позовної заяви було долучено заяву про забезпечення позову від 23 червня 2017 року № 235 (а.с. 8), в якій останнє просило суд заборонити Товариству вчиняти будь-які дії, наслідком яких є припинення електропостачання Підприємства.

Статтею 66 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту вищенаведених імперативних приписів чинного законодавства вбачається, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову".

Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами необхідності вжиття заходів до забезпечення предявленого ним позову, суд дійшов висновку про те, що вищезазначена заява є необґрунтованою, у звязку з чим в її задоволенні слід відмовити.

7 липня 2017 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 6 липня 2017 року № 3770 (а.с. 53-54), в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог Підприємства з огляду на те, що всі здійснені Товариством спірні нарахування були проведені у відповідності до вимог чинного законодавства. Так, оскільки Підприємство у встановлений укладеним між сторонами договором строк, тобто до 1 листопада 2016 року, не надало відповідачу відомостей щодо обсягів помісячного споживання на 2017 рік, зазначені обсяги були визначені відповідачем самостійно на основі фактичного споживання поточного року та доведені до відома позивача листом від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7. Зокрема, на травень 2017 року такі величини були встановлені на основі фактичного споживання у травні 2016 року на рівні 532243 кВт/год. Водночас зі змісту акту звірки показників лічильників та обємів споживання електроенергії Підприємства за період з 00-00 год. 2 травня 2017 року по 00-00 год. 1 червня 2017 року вбачається, що позивач протягом травня 2017 року спожив 590888 кВт, що перевищує відповідну договірну величину (обсяг споживання за травень 2016 року) на 58645 кВт/год.

У судовому засіданні 10 липня 2017 року оголошувалася перерва до 20 липня 2017 року.

До початку судового засідання 20 липня 2017 року від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява від 20 липня 2017 року (а.с. 62), в якій останній в порядку статті 38 ГПК України просив суд витребувати у Товариства завірену копію тристороннього акту звірки показників лічильників та обємів споживання Підприємства за період з 00-00 год. 1 травня 2016 року по 00-00 год. 1 червня 2016 року по площадкам вимірювання: на П/ст. 330 кВ Підприємства, база підприємства, номер лічильника: 2767721, на П/ст. 35 кВ, промислово-виробнича база, номер лічильника: 796445.

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

У той же час в порушення наведених норм Підприємством не було належним чином обґрунтовано та доведено наявності обставини, що перешкоджають наданню такого доказу позивачем, а також підстав, з яких випливає, що цей доказ має відповідач. Так, у даному клопотанні Підприємство вказувало, що тристоронній акт звірки від 1 червня 2016 року було підписано уповноваженою особою позивача та направлено ТзОВ "Енергозахід", яке у свою чергу підписало та направило даний акт Товариству. У той же час позивачем не було надано суду жодних доказів, які б підтвердили факт направлення зазначеного акту Товариству та отримання відповідачем цього документа. Крім того, у судовому засіданні 20 липня 2017 року представник Товариства повідомив, що вищенаведений тристоронній акт на підприємстві відповідача відсутній.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про витребування у Товариства доказів, у звязку з чим у цьому клопотанні слід відмовити.

У судовому засіданні 20 липня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на ї задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 6 липня 2017 року № 3770.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

6 липня 2010 року між Підприємством та закритим акціонерним товариством "Ей-І-Ес Рівнеенерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 1298, за умовами якого останнє взяло на себе зобовязання постачати позивачу для забезпечення потреб його електроустановок з сумарною приєднаною потужністю згідно додатків № 6 електричну енергію, а останній, у свою чергу, оплачувати вартість використаної ним електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 17-31).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печатками вказаних субєктів господарювання.

Відповідно до пункту 2.3.3 договору на позивача покладений обовязок оплачувати постачальнику (відповідачу) вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 до цього договору "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків".

За змістом пункту 8.1 договору оплата електричної енергії та інших платежів здійснюється споживачем самостійно шляхом перерахування коштів на відповідні розрахункові рахунки постачальника в терміни, визначені додатком № 4 до цього договору.

Згідно з пунктом 2.3.3 цієї угоди споживач також зобовязується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановок, які передбачені додатками до цього договору, а також повідомляти та погоджувати всі зміни стосовно нормального режиму роботи підприємства.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня 2010 року. Договір вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Судом також встановлено, що 15 травня 2012 року між Підприємством та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОЗАХІД" був укладений договір купівлі-продажу електричної енергії № 168-Е, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод до зазначеного правочину від 12 вересня 2012 року № 1, від 14 вересня 2012 року № 1/1, від 26 березня 2014 року № 2 та від 19 лютого 2016 року № 3, останнє взяло на себе зобовязання постачати позивачу електричну енергію, а Підприємство, у свою чергу, споживати поставлений обсяг електричної енергії та оплачувати її вартість (а.с. 74-79).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печатками зазначених юридичних осіб.

За змістом пункту 2.1 цього договору, починаючи з 1 червня 2012 року постачальник забезпечує постачання Підприємству електроенергії, погоджує з ДП "Енергоринок" та ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) умови і обсяги постачання Підприємству електроенергії в межах рівня споживання.

Відповідно до пункту 8.6 цієї угоди остання вступає в силу після її підписання сторонами і підписання договору на транспортування електроенергії між постачальником, ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" та Підприємством, і діє до 31 грудня 2012 року, але не раніше виконання сторонами зобовязань по даному договору. Якщо до 1 грудня жодна зі сторін не повідомила про бажання розірвати даний договір, то він вважається пролонгованим на наступний рік.

Судом також встановлено, що на виконання вищенаведеного положення 15 червня 2012 року між Підприємством, товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОЗАХІД" та ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір на передачу електричної енергії електромережами ПАТ "АЕС Рівнеобленерго" № 733, за умовами якого, з урахуванням додаткових угод до зазначеного правочину, останнє взяло на себе зобовязання передавати електричну енергію, куповану товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОЗАХІД" на Оптовому ринку електричної енергії України або власного виробітку, місцевими (локальними) електромережами до споживача (позивача) та надавати інформаційні послуги відповідно до умов цього договору, а товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОЗАХІД" зобовязалося здійснювати оплату отриманих послуг відповідно до умов цього договору. Водночас Підприємство за положеннями даної угоди зобовязалося виконати умови цього договору, а також діючі пункти договору на постачання електричної енергії від 6 липня 2010 року № 1298.

Зазначений правочин також підписаний уповноваженими представниками його сторін, а також скріплений печатками наведених субєктів господарювання.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі регулюються зокрема, Законом України "Про електроенергетику" (далі Закон) та постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31 липня 1996 року № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією" (далі Правила).

Статтею 27 Закону передбачена відповідальність за порушення законодавства в сфері електроенергетики.

Відповідно до статті 26 вказаного Закону споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Відповідно до пункту 4.2 Правил відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії в наступному році з помісячним або поквартальним розподілом подаються споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом у термін, обумовлений договором.

Розмір очікуваного споживання електричної енергії визначається та вказується для кожної площадки вимірювання.

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений договором термін розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється постачальником електричної енергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року.

Відповідно до пункту 5.1 укладеної між сторонами угоди на постачання електричної енергії від 6 липня 2010 року № 1298 для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток № 1 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу").

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, що не заперечувалося і представником Підприємства у судових засіданнях. У звязку з наведеним, листом від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" Товариство повідомило позивача про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного року. Так, згідно зазначеного листа-повідомлення, розмір очікуваного обсягу споживання позивачем електроенергії, зокрема, у травні 2017 року на П/ст. 330 кВ Підприємства, база підприємства, номер лічильника: 2767721, було встановлено на рівні 0 кВт/год, а на П/ст. 35 кВ, промислово-виробнича база, номер лічильника: 796445 532243 кВт/год, що в загальному становить 532243 кВт/год.

31 травня 2017 року Товариством було складено акт прийняття-передавання електричної енергії № А- (а.с. 13), за змістом якого позивачу було нараховано 1 039 489 грн. 49 коп. (з ПДВ) плати за спожиту активну електроенергію в обсязі 590723 кВт/год, 6 369 грн. 25 коп. (з ПДВ) плати за перетікання реактивної електроенергії в обсязі 1 кВт/год, а також 102 906 грн. 68 коп. плати за перевищення договірної величини споживання на обсяг перевищеної договірної величини споживання в обсязі 58480 кВт/год.

Не погоджуючись з наведеними нарахуваннями, Підприємство листом від 14 червня 2017 року № 224 (а.с. 14) звернулося до відповідача, в якому вказало про безпідставність проведених Товариством нарахувань, оскільки фактичний розмір споживання позивачем електроенергії у травні 2017 року на П/ст. 330 КВ ПП "Патар" склав 98739 кВт/год, тоді як фактичний розмір спожитої останнім протягом травня 2016 року електроенергії на П/ст. 330 КВ ПП "Патар" дорівнював 109953 кВт/год, що підтверджується актом звірки показників лічильників та обємів споживання електроенергії Підприємством за період з 1 травня 2016 року по 1 червня 2016 року від 1 червня 2016 року (а.с. 35). Разом з тим, ліміт по П/ст. 35 кВ (промислова виробнича база) згідно листа Товариства від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7 був встановлений на рівні 532243 кВт/год, у той час як позивачем у травні 2017 року фактично було спожито лише 492149 кВт/год, що не суперечить договірним величинам.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що 9 червня 2017 року Товариством було винесено попередження № НОМЕР_1 про припинення подачі електроенергії на обєкт позивача з 19 червня 2017 року у разі несплати останнім наявної у нього заборгованості (а.с. 15).

У звязку з наведеним Підприємство звернулося до відповідача з листом-попередженням від 23 червня 2017 року № 231 (а.с. 16), в якому повторно наголосило на безпідставності здійснених Товариством нарахувань на підставі акту прийняття-передавання електричної енергії № А- та вказало про наявність намірів вирішити даний конфлікт у судовому порядку в разі відмови відповідача врегулювати вказаний спір у добровільному порядку.

Враховуючи відсутність згоди Товариства на врегулювання наведеного конфлікту шляхом взаємних переговорів, Підприємство звернулося до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, в якому просило суд визнати незаконними дії відповідача щодо складання акту прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року № А-, визнати незаконним та скасувати наведений акт, а також визнати протиправними дії Товариства щодо винесення попередження від 9 червня 2017 року № НОМЕР_1 про припинення постачання електричної енергії Підприємству.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Підприємства з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, позивач у встановлений укладеним між сторонами договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, у звязку з чим Товариство на підставі пункту 4.2 Правил на пункту 5.1 договору про постачання електричної енергії від 6 липня 2010 року № 1298 листом від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" повідомило Підприємство про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного року.

Згідно зазначеного листа-повідомлення, розмір очікуваного обсягу споживання позивачем електроенергії, зокрема, у травні 2017 року на П/ст. 330 кВ Підприємства, база підприємства, номер лічильника: 2767721, було встановлено на рівні 0 кВт/год, а на П/ст. 35 кВ, промислово-виробнича база, номер лічильника: 796445 532243 кВт/год, що в загальному становить 532243 кВт.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 2 грудня 2016 року № 7649 (а.с. 32-33) Підприємство звернулося до відповідача з проханням переглянути та погодити розмір очікуваного споживання позивачем електроенергії на 2017 рік згідно наданих останнім відомостей.

Проте у звязку з пропуском позивачем встановленого положеннями пункту 5.1 укладеного між сторонами договору строку на подання постачальнику відомостей про розмір очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік, прохання Підприємства, викладене у листі від 2 грудня 2016 року № 7649, було залишено Товариством без задоволення, а обсяги очікуваного споживання позивачем електричної енергії у 2017 році було залишено на рівні, встановленому в листі від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 4.4 Правил споживач має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії.

Згідно з пунктом 5.5 договору про постачання електричної енергії від 6 липня 2010 року № 1298 звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються постачальником відповідно до передбаченої Правилами процедури.

У той же час у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до Товариства із заявами про коригування договірної величини споживання електричної енергії на 2017 рік в порядку, передбаченому пунктом 4.4 Правил.

Відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість встановлення Підприємству розмірів очікуваного споживання останнім електричної енергії на 2017 рік згідно листа Товариства від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7.

Посилання позивача на те, що розмір фактично спожитої Підприємством електроенергії на П/ст. 330 КВ у травні 2017 року склав 98739 кВт/год, тоді як за аналогічний період попереднього року даним споживачем було спожито 109953 кВт/год, що свідчить про відсутність перевищення наведеного ліміту споживання, встановленого на підставі обсягу фактично спожитої електроенергії у травні 2016 року, не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

В обгрунтування вищенаведеного розміру фактично спожитої позивачем електроенергії протягом травня 2016 року, Підприємство посилалося на акт звірки показників лічильників та обємів споживання електроенергії ПП "ПАТАР" за період з 00-00 год. 1 травня 2016 року по 00-00 год. 1 червня 2016 року (а.с. 35).

Проте при дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що вказаний документ був підписаний уповноваженим представником позивача та скріплений печаткою Підприємства. Водночас у цьому документі відсутні підписи та відбитки печаток інших контрагентів, зокрема, Товариства та товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГОЗАХІД", у звязку з чим наведений акт звірки не може бути прийнятий судом в якості належного і допустимого доказу у даній справі.

У той же час, зі змісту наявного у матеріалах справи додатку до акту прийому-передачі електричної енергії на оптовому ринку електричної енергії України від 31 травня 2016 року № 1/05-РА (а.с. 56) вбачається, що Підприємством протягом травня 2016 року було спожито 532243 кВт/год, що і було відображено у листі Товариства від 31 жовтня 2016 року № 35-1/1174/3/7 як запланований обсяг споживання позивачем електроенергії у травні 2017 року.

Водночас згідно акту звірки показників лічильників та обмів споживання електроенергії ПП "ПАТАР" за період з 00-00 год. 2 травня 2017 року по 00-00 год. 1 червня 2017 року Підприємством протягом травня 2017 року було спожито 590888кВт/год (а.с. 57).

Відтак, перевищення обсягу запланованого споживання позивачем електроенергії протягом травня 2017 року склало 58645 кВт/год. (590888кВт/год-532243 кВт/год), що і було відображено відповідачем в акті прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року від 31 травня 2017 року № А-.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог Підприємства про визнання незаконними дій Товариства щодо складання вищенаведеного акту прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року від 31 травня 2017 року № А-, а також про визнання незаконним та скасування наведеного акту.

Слід також зазначити наступне.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Водночас предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Відповідно до пункту 6.14 Правил перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття-передавання електричної енергії.

Отже, відповідний акт прийняття-передавання електричної енергії лише підтверджує наявність або відсутність певних юридичних фактів, а відтак його оскарження не може бути предметом позову.

Крім того, статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зі змісту положень статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вбачається, що завданням суду при здійсненні правосуддя є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналогічні положення містяться і в статті 20 Господарського кодексу України (далі ГК України).

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Звертаючись з позовом до суду, позивач на свій розсуд обирає спосіб захисту порушеного права, в той час як на суди покладено обов'язок перевірки відповідності обраного позивачем способу захисту приписам статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Реалізуючи своє право на судовий захист та звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Проте обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання незаконним та скасування акту прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року від 31 травня 2017 року № А- не передбачений чинним законодавством та не призведе до відновлення порушеного права позивача, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Також у своєму позові Підприємство просило суд визнати протиправними дії відповідача щодо винесення попередження від 9 червня 2017 року № НОМЕР_1 про припинення постачання електричної енергії Підприємству.

Відповідно до пункту 7.5 Правил постачальник електричної енергії (електропередавальна організація або основний споживач за погодженням постачальника електричної енергії) зобов'язаний, попередивши споживача не пізніше ніж за три робочих дні, припинити повністю або частково постачання йому електричної енергії (передачу або спільне використання технологічних електричних мереж), у тому числі на виконання припису представника відповідного органу виконавчої влади, у разі, зокрема, несплати рахунків відповідно до умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами.

Попередження про припинення повністю або частково постачання електричної енергії оформляється після встановлення факту наявності підстав для вчинення вказаних дій та надається окремим письмовим повідомленням, у якому зазначаються підстава, дата і час, з якого електропостачання буде повністю або частково припинено.

Враховуючи встановлену судом відсутність правових підстав для визнання незаконними дій Товариства щодо складання акту прийняття-передавання електричної енергії за травень 2017 року № А- та визнання незаконним та скасування наведеного акту, а також беручи до уваги, що попередження про можливе припинення електропостачання на обєкти позивача було здійснено не пізніше ніж за три робочих дні до такого припинення, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Підприємства про визнання протиправними дій відповідача щодо винесення попередження від 9 червня 2017 року № НОМЕР_1 про припинення постачання електричної енергії Підприємству.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи недоведеність вимог Підприємства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено та підписано 25.07.2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1- до справи;

2 - позивачу рекомендованим (33024, м. Рівне, вул. Млинівська, 23Б);

3 - відповідачу рекомендованим (33013, м. Рівне, вул. Князя Володимира, 71).