Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "24" липня 2017 р. Справа № 906/484/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. від 21.07.2017

від відповідача: ОСОБА_2- голова Селянського фермерського господарства "Аграрник"

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур"

до Селянського фермерського господарства "Аграрник"

про стягнення 1260543,88 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №2/ФОР від 16.02.2015, в розмірі 1260543,88 грн., з яких 801540,00 грн. - основний борг; 127463,16 грн. - пеня; 111117,60 грн. - 24% річних; 60115,12 грн. - інфляційні; 160308,00 грн. - штраф.

Ухвалою господарського суд від 07.06.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 22.06.2017.

Ухвалою від 22.06.2017 розгляд справи відкладено на 11.07.2017.

В судовому засіданні від 11.07.2017, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 20.07.2017.

В судовому засіданні від 20.07.2017 оголошено перерву до 24.07.2017.

11.07.2017 представником відповідача подано клопотання про призначення експертизи (а.с. 12-13 т.2), відповідно до якого просить:

1. Призначити почеркознавчу експертизу Додаткової угоди № 2 до Договору

поставки № 2/ФОР у справі № 906/484/17 за позовом Товариства з обмеженою

відповідальністю «Шакур» до Селянського фермерського господарства

«Аграрник» та поставити на вирішення експерту наступне питання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у Додатковій угоді № 2 до Договору поставки № 2/ФОР від 16 лютого 2015 року (на зворотній стороні, який розташований під реквізитами СФГ «аграрник» в графі СФГ ОСОБА_2 1.1.) ОСОБА_2 чи іншою особою?

2. Призначити технічну експертизу Додаткової угоди № 2 до Договору поставки №

2/ФОР від 16 лютого 2015 року у справі № 906/484/17 за позовом Товариства з

обмеженою відповідальністю «Шакур» до Селянського фермерського

господарства «Аграрник» та поставити на вирішення експерту наступні питання:

- яким способом нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» на зворотній стороні Додаткової угоди № 2 до Договору поставки № 2/ФОР?

- чи нанесено відтиск печатки СФГ «Аграрник» на зворотній стороні Додаткової угоди № 2 до Договору поставки № 2/ФОР печаткою, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження?

- чи нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» у той час, яким датований документ, а саме 30.10.2015 року?

Обґрунтовуючи подане клопотання представник відповідача вказує, що не підписував та не скріплював печаткою підприємства додаткову угоду №2 до договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015, на підставі якої позивач ґрунтує свої вимоги щодо стягнення пені, 24 % річних та штраф.

Проведення технічної експертизи дасть змогу встановити факт скріплення Додаткової угоди № 2 до Договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 оригінальною чи неоригінальною печаткою СФГ "Аграрник".

Вважає, що результати проведеної експертизи вплинуть на кінцевий результат розгляду справи.

Дослідивши клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку про відхилення поданого представником відповідача клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (п.2 постанови пленуму ВГСУ № 4 від 23.03.2012).

Як вбачається з поданого клопотання, відповідач просить призначити судову експертизу на предмет встановлення чи підписано додаткову угоду № 2 до Договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 відповідачем.

Згідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на день розгляду справи в суді договір поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 та додаткова угода № 2 до нього є чинним,судом не визнані недійсними.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню

Відповідно до ст.ст. 41,42 ГПК України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 101-112 т.1).

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що додаткова угода № 2 від 30.10.2015 р. є підробленою.

Письмового відзиву на позовні вимоги відповідач не подав.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

16.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шакур" (покупець, позивач) та Сільськогосподарським фермерським господарством "Аграрник" (постачальник, відповідач) укладено договір поставки № 2/ФОР з додатковою угодою № 1 від 01.10.2015 та № 2 від 30.10.2015 (а.с. 17-19 т.1).

За умовами п. 1.1. даного договору з врахуванням додаткової угоди, постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити сою та /або Кукурудзу, що відповідає по якості ДСТУ, ТУ надалі по тексту іменується «Товар».

Згідно п. 1.1.1. договору, товар повинен бути поставлений на умовах даного договору в кількості всього врожаю, вирощеного постачальником у 2015 році, що має бути підтверджено статистичною звітністю, яка в обов'язковому порядку надається покупцеві постачальником, але в будь-якому випадку загальна кількість товару не повинна бути меншою 150,00 (сто п'ятдесят тон 00 кілограм) тон.

Приписами п. 1.1.2 договору з врахуванням додаткової угоди № 2 від 30.10.2015 товар на суму попередньої оплати, здійсненої відповідно до п. 3.21-3.2.2 договору, повинен бути поставлений в строк до 31 жовтня 2016 року (включно).

Поставка остаточної кількості товару здійснюється постачальником з урахуванням п. 1.1. та 1.1.2 Договору поставки в строк до "30" листопада 2016 року (включно) (п. 1.1.3 договору).

Пунктом 1.1.4 сторони погодили, що ціна товару на момент підписання даного Договору становить: Соя - 8796,62 грн. в т.ч ПДВ за одну тонну; Кукурудза- 3000,00 в т.ч. ПДВ за одну тонну.

Відповідно до п. 3.2.1 договору, покупець в термін до 31.10.2015 р. включно здійснює попередню оплату Товару траншами у повному обсязі, за умови отримання на свою адресу від Постачальника рахунку-фактури.

Згідно п. 3.4 договору сторони, керуючись ст. 601 ЦК України та 203 ГК України, дійшли згоди, що будь-яка оплата покупцем товару або його частини може бути здійснена шляхом взаємозаліку, тобто зарахуванням зустрічних вимог по іншим договорам, що укладені між покупцем та постачальником. При цьому для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що товар здається постачальником і приймається покупцем згідно видаткової накладної.

За умовами п. 5.2 договору (з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30.10.2015), у разі прострочення постачальником поставки товару в строки, зазначені у п.1.1.2., п. 1.1.3. цього Договору, постачальник не пізніше наступного дня закінчення строків поставки товару повертає покупцю суму оплаченого ним товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару.

Приписами п. 5.3 договору сторони погодили, що у разі прострочення постачальником поставки Товару в строки, зазначені у п. 1.1.2., п. 1.1.3. цього договору, постачальник додатково сплачує на користь Покупця:

- штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від оплаченої Покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого Товару;

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення;

- відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу Украйни суму оплаченого Покупцем товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24% (двадцять чотири відсотки) річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

У пункті 5.4. договору сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

На виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату в сумі 1020540,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 379 від 30.03.2015, № 395 від 04.04.2015, № 406 від 06.04.2015, № 423 від 08.04.2015, № 439 від 09.04.2015, № 614 від 19.06.2015, № 627 від 30.06.2015, № 739 від 18.08.2015, № 749 від 20.08.2015, № 763 від 26.08.2015, № 772 від 28.08.2015, № 810 від 09.09.2015, № 872 від 30.09.2015, № 890 від 09.10.2015, № 902 від 15.10.2015, № 906 від 20.10.2015 (а.с. 20-35 т.1).

30.12.2015 відповідач здійснив поставку товару на суму 219000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 2 (а.с. 37 т.1).

Проте видатковою накладною № ВП-0000005 від 24.03.2016 позивачем було здійснено повернення товару на суму 219000,00 грн. (а.с. 38 т.1).

Листом № 3 від 24.03.2016 позивач просив у відповідача передплату згідно договору № 2/ФОР від 16.02.2015 в сумі 219000,00 грн. зарахувати як поворотну фінансову допомогу згідно договору № 1 від 20.01.2016 (а.с. 39 т.1).

В обгрунтування факту наявності між сторонами правовідносин, які виникли між сторонами згідно договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 р. позивачем подано копії податкових декларацій з податку на додану вартість за періоди, в яких проводились вищевказані бухгалтерські операції, копії податкових накладних та копії квитанцій про реєстрацію податкових накладних та (а.с. 101-250 т.1; 1-9 т.2).

Згідно пояснень позивача, ТОВ "Шакур" здійснював на користь СФГ "Аграрник" попередню оплату, а відповідач в свою чергу виписував позивачу податкову накладну, доказом чого є відповідні квитанції, видані органами ДФС України щодо реєстрації податкових накладних та копії прінтскрін сторінок з системи електронного документообігу МЕДОК.

Позивач вказує, що відповідачем порушено умови договору та у термін до 31 жовтня 2016 року не здійснено поставку товару на суму здійсненої позивачем попередньої оплати в сумі 801540,00грн.

В порушення умов п. 5.2 договору відповідачем не повернуто позивачу попередню оплату в сумі 801540,00грн.

Враховуючи допущене відповідачем порушення договірних зобов'язань позивачем на підставі п. 5.3 договору нараховано відповідачу 127463,16 грн. пені, 160308,00 грн. штрафу та 111117,60грн. 24 % річних.

Крім того в порядку ст. 625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу за порушення грошового зобов'язання 111117,60грн. 24 % річних та 60115,12 грн. інфляційних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги умовами договору та додатковими угодами до нього, який сторонами не укладався.

Подав власний примірник договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 (а.с. 25-27), умови якого відрізняються від умов, викладених у договорі позивача.

Вважає, що додаткова угода № 2 від 30.10.2015 р. є підробленою.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Приписами ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 та додаткових угод до нього № 1 від 01.1.02015 та № 2 від 30.10.2015.

Враховуючи, що відповідач заперечує факт підписання договору поставки в редакції позивача, суд проаналізував зміст договорів, наданих сторонами та встановив, що вони містять як аналогічні умови, так і різні за змістом.

Примірник договору, наданий відповідачем, містить розділи та пункти, які відсутні в примірнику договору позивача.

Крім того, відповідач до даного договору не надав жодних додаткових угод, в той час як примірник позивача містить також додаткові угоди № 1 та № 2 до договору поставки.

Водночас, проаналізувавши умови додаткових угод до договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 № 1 від 01.10.2015 та № 2 від 30.10.2015 суд встановив, що умовами останніх вносились зміни саме до договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 в редакції, наданій позивачем.

За вказаних обставин суд вважає, що при вирішенні спору слід брати до уваги умови договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015 в редакції, поданій позивачем з урахуванням додаткових угод № 1 від 01.10.2015 та № 2 від 30.10.2015 до договору поставки № 2/ФОР від 16.02.2015.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, матеріалами справи підтверджено факт виконання покупцем (позивачем ) свого зобов'язання щодо попередньої оплати товару в сумі 1020540,00 грн.

Отже, у відповідача, внаслідок оплати позивачем товару, виник кореспондуючий обов'язок щодо поставки останнього.

Проте, відповідач 30.12.2015 відпустив позивачу товар лише на суму 219000,00 грн. на підставі видаткової накладної № 2 (а.с. 37 т.1), який на підставі видаткової накладної № ВП-0000005 від 24.03.2016 було повернуто (а.с. 38 т.1), а кошти за заявою позивача зараховано як поворотну фінансову допомогу за іншим договорому (а.с. 39 т.1).

Водночас, матеріали справи не містять доказів поставки товару на суму попередньої оплати в розмірі 801540,00 грн.

Згідно ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 5.2 договору сторони визначили, що в разі прострочення постачальником поставки товару в строки, зазначені у п. 1.1.2, 1.1.3 цього договору, постачальник не пізніше наступного дня закінчення строків поставки товару повертає покупцю суму оплаченого ним товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару.

Враховуючи, що попередня оплата позивачем проведена, а відповідачем поставка товару на суму 801540,00 грн. до 31.10.2016 не здійснена, у останнього у відповідності до п. 5.2 договору виник обов'язок 01.11.2016 повернути позивачу всю суму здійсненої попередньої оплати, на яку не поставлено товар.

Проте відповідач свого обов'язку щодо повернення позивачу попередньої оплати у строки визначені договором не виконав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару на оплачену позивачем суму в повному обсязі, та неповернення позивачу попередньої оплати, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 801540,00 грн. попередньої оплати є обгрутованими та підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 127463,16 грн. пені та 160308,00 грн. штрафу суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з 5.3. договору сторони погодили, що у разі прострочення поставки товару в строки, зазначені у п. 1.1.2, п. 1.1.3 цього Договору, постачальник додатково сплачує на користь покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення.

З налізу вказаного пункту договору вбачається, що сторони погодили відповідальність постачальника (відповідача) у вигляді пені за прострочення поставки товару в строки, зазначені у п. 1.1.2, п. 1.1.3 цього Договору, яке в свою чергу являється не грошовим зобов'язанням.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язання" роз'яснено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобовязання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

З огляду на викладене, такий вид відповідальності, як пеня не може бути застосовано до негрошового зобов'язання, зокрема щодо прострочення строку поставки товару..

За вказаних умов, п. 5.3 договору щодо нарахування та стягнення з відповідача пені за прострочення поставки товару є незаконним, зокрема таким, що суперечить положенням ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України, та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

За вказаних обставин суд відмовляє в задоволені вимоги про стягнення з відповідача 127463,16 грн. пені.

Разом з тим, ч. 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язання" роз'яснено, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Судом встановлено, що умовами договору, а саме п. 5.3 сторони погодили відповідальність постачальника у вигляді штрафу у розмірі 20% від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалась на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару. Тобто встановлено відповідальність за невиконання не грошового зобов'язання, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 41-62 т.1) штраф позивачем нараховано у розмірі 20% від оплаченої покупцем суми товару (801450,00), який склав 160308,00грн.

Перевіривши розрахунок штрафу, суд встановив, що він є арифметично вірним, вимога позивачем заявлена правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору, відтак є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 160308,00грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 111117,60 грн. 24 % річних та 60115,12грн. інфляційних втрат, то суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.3 договору сторони погодили, що у разі прострочення поставки товару в строки, зазначені у п. 1.1.2, п. 1.1.3 цього Договору, постачальник додатково сплачує на користь покупця відповідно до ст. 625 ЦК України суму оплаченого покупцем товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24 % річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

З аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що сплата боргу з урахуванням відсотків річних та інфляційних можлива за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару, не вважається грошовим зобовязанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

За такі дії постачальник несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 р. у справі № 3-90гс14.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача 111117,60грн. 24% річних та 60115,12 грн. інфляційних є необґрунтованими та заявленими без достатньої правової підстави, тому суд відмовляє в цій частині позову.

Стаття 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких, господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.

В статті 33 ГПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем в спростування доводів позивача не подано будь-яких доказів. Пояснення відповідача щодо недійсності додаткової угоди № 2 до договору від 30.10.2015 р. судом до уваги не приймаються, виходячи з підстав презумпції правомірності правочину.

З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволення на загальну суму 961848,00 грн., з яких: 801540,00 грн. сума попередньої оплати, 160308,00 грн. - штраф.

В частині стягнення 127463,16 грн. пені, 111117,60 грн. 24% річних та 60115,12 грн. інфляційних суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати в частині сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського фермерського господарства "Аграрник" (13600, АДРЕСА_1, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (04070, м.Київ, вул. Спаська,11, )

- 801540,00 грн. попередньої оплати;

- 160308,00 грн. штрафу

- 14427,72 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.07.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу