РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017Справа №910/7724/17
За позовом Приватного підприємства "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр

забезпечення виробництва"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача не з'явився.

від відповідача Пегза К.К. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про визнання недійсною додаткової угоди до договору.

Відповідач проти позову заперечує, вважає, що позовна заява є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Свої заперечення Відповідач виклав в Відзиві на позовну заяву.

За клопотанням Відповідача про вирішення спору у більш тривалий строк, ніж встановлено ч.1 ст.69 ГПК України, суд продовжив строк розгляду спору на 15 днів.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (далі - філія «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця», замовник, відповідач) та Приватним підприємством «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» (далі - позивач, постачальник) було укладено договір поставки №ЦЗВ-14-02016-01 (далі - договір), згідно з п. 1.1. договору, постачальник зобов'язався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому «товар», найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Відповідно до п. 2.3. договору, сторони планують за цим договором поставити товар на суму 157 500 000,00 грн., крім того ПДВ 20% - 31 500 000,00 грн., на загальну суму 189 000 000,00 грн.

30.12.2016 сторони підписали додаткову угоду №1 до договору поставки №ЦЗВ-14-02016-01 від 27.05.2016 (далі - додаткова угода №1), якою внесли зміни до п.12.2. договору поставки №ЦЗВ-14-02016-01 від 27.05.2016.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди №1, п. 12.2. договору поставки №ЦЗВ-14-02016-01 від 27.05.2016 викласти в наступній редакції: «Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання».

Приватне підприємство «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» вважає, що додаткова угода №1 є недійсною, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 додаткової угоди №1, продовження строку дії вищеназваного договору та внесення низки змін до тексту цього договору зумовлюються рішенням засідання комітету з конкурсних торгів філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» від 29.12.2016 №116/16.

Комітетом з конкурсних торгів є службові (посадові) особи замовника, які призначалися відповідальними за організацію та проведення процедур закупівлі згідно з Законом України «Про здійснення державних закупівель» №1197-VII від 10.04.2014.

Позивач зазначив, що у разі внесення змін до договору про закупівлю шляхом вчинення дій з укладання додаткової угоди після набрання чинності Закону України «Про публічні закупівлі», до таких правовідносин слід застосувати норми Закону України «Про публічні закупівлі».

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача, рішення про внесення змін до договору поставки №ЦЗВ- 14-02016-01 від 27.05.2016 є незаконним, а додаткова угода №1 від 30.12.2016 - недійсною, у зв'язку з недодержання сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Так, згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) закріплено принцип свободи договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст. 653, 654 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Так позивач стверджує, що рішення про внесення змін до договору поставки №ЦЗВ-14-02016-01 від 27.05.2016 є незаконним, а додаткова угода №1 від 30.12.2016 - недійсною, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку, обґрунтовуючи це наступним чином.

Відповідно до чинного Закону України «Про публічні закупівлі» організація та проведення процедур закупівель належить до сфери повноважень тендерного комітету або уповноваженої особи замовника.

Згідно з п. 7 Розділу ІХ Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про публічні закупівлі», процедури закупівель товарів, робіт та послуг, розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку, що діяв до введення в дію цього Закону.

Позивач в підтвердження своїх вимог зазначає, що договір за результатами проведення процедури закупівлі був укладений ще 27.05.2016, тому відповідно на втрату чинності Закону України «Про здійснення державних закупівель», тобто станом на 01.08.2016, процедура закупівлі, змістом якої є сукупність правовідносин щодо визнання суб'єкта, уповноваженого на вчинення відповідних дій із забезпеченням потреб держави у товарах, повинна вважатися такою, що завершилась. Натомість, станом на вищезгадану дату, існували правовідносини зобов'язального характеру, які виникли на підставі укладеного договору поставки.

Тому позивач вважає, що усі подальші дії, які вчинялися після 01.08.2016 повинні вважатися такими, що здійснюються відповідно до чинного законодавства України, а саме Закону України «Про публічні закупівлі».

Згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував в задоволені позову, обґрунтовуючи це наступним чином.

Правовідносин, що виникли у зв'язку із укладанням договору поставки та внесенням змін до нього шляхом підписання додаткової угоди № 1 застосовуються положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених нормами Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014 № 1197-УІІ (далі - Закону України «Про здійснення державних закупівель»).

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про здійснення державних закупівель», замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі - не пізніш як за 20 робочих днів до дня розкриття пропозицій конкурсних торгів або кваліфікаційних пропозицій, якщо цим Законом для окремих процедур закупівлі не встановлено інший строк.

У відповідності до порядку, встановленого Закону України «Про здійснення державних закупівель», оголошення про проведення процедури закупівлі було розміщене на веб-порталі Уповноваженого органу 27.01.2016 за № 019670 у ВДЗ № 17 (копія оголошення міститься в матеріалах справи).

В подальшому за результатами проведення процедури закупівлі Філією «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» було акцептовано пропозицію ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» та 27.05.2016 між сторонами було укладено договір поставки.

Згідно із п. п. 12.2., 12.7. договору поставки термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016. Всі доповнення та зміни до даного договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Відповідно до ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014 дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

У зв'язку із цим, на підставі ст. 654 Цивільного кодексу України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», між Філією «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» та ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки, якою термін дії договору було продовжено на строк до 31.03.2017.

Так, 25.12.2015 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про публічні закупівлі» за № 922-УІІІ (далі - Закон України «Про публічні закупівлі»), який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

На підставі Закон України «Про публічні закупівлі», 01.08.2016 для всіх замовників Закону України «Про здійснення державних закупівель» втратив чинність.

Відповідно до п. 7 Розділу IX «Прикінцеві та перехідні положення Закон України «Про публічні закупівлі» процедури закупівель товарів, робіт та послуг розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку що діяв до введення в дію цього Закону.

З цього слідує, що на замовника у відповідності до п. 7 Розділу ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» покладається і обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівлі що були розпочаті до введення в дію зазначеного Закону, дотримуватись порядку встановленого Закону України «Про здійснення державних закупівель».

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошував, що задля диференційованого правового регулювань різних за своєю природою та підставою виникнення правовідносин, законодавець застосовує ретроспективну дію в часі нормативного акту, який діяв до набрання чинності Закону України «Про публічні закупівлі». Гіпотеза окресленої вище юридичної конструкції правової норми п. 7 Розділу IX «Прикінцеві та перехідні положенню Закону України «Про публічні закупівлі» передбачає єдину умову за якої процедури закупівель товарів, робіт та послуг мають завершуватись у відповідності до порядку встановленого вже не діючим на сьогоднішній день Законом про закупівлі, а сам початок процедури закупівлі має припадати на період до 01.08.2016 (до введення дію Закону про публічні закупівлі для всіх замовників). Інших норм, що обумовлюю дію Закону про закупівлю, окрім передбачених Розділом IX «Прикінцеві та перехід положення», чинним законодавством не встановлено.

У зв'язку із цим, неможливо погодитись із твердженням позивача виключно необхідності тлумачення поняття «процедура закупівлі» та юридичного факту завершення у вигляді укладання договору. Оскільки, Прикінцеві та перехідних положення Закону про публічні закупівлі містять відсилочну норму, якою визначають порядок правового регулювання процедур закупівель товарів, робіт та послуг, момент виникнення яких припадає на період до 01.08.2016, тобто виокремлення інструменту правового регулювання проводиться саме за «моментом виникнення», а не за самою процедурою закупівлі, особливостями її завершення чи оформлення результатів.

Разом із тим, дійсно, як не заперечується самим позивачем, початком процедури закупівлі є оприлюднення (опублікування) інформації про закупівлю на веб-порт Уповноваженого органу, а завершальним етапом - є укладання договору, і результати виконання якого в обов'язковому порядку публікується інформація на веб-порталі Уповноваженого органу.

Згідно із ст. 10 Закону про закупівлі від 10.04.2014 встановлено перелік інформації про закупівлю, яка має оприлюднюватись на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, серед я зокрема, інформація про виконання договору - протягом трьох днів з дня закінчення строку дії договору, виконання договору або його розірвання.

Тобто, опублікування відповідачем інформації про виконання договору поставки 04.04.2017 у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, виникли за результатом проведення процедури, після якої у сторін вже не виникають нових прав та обов'язки за договором.

У відповідності до ст. 11 Закону «Про публічні закупівлі» передбачені повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

Згідно із Закону України «Про здійснення державних закупівель» на комітет з конкурсних торгів покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету.

Таким чином, як Законом України «Про публічні закупівлі», так і Законом України «Про здійснення державних закупівель», до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі.

У зв'язку із цим, вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди № 1 на підставі застосування не чинного на момент її укладення спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є взагалі такими, що не відповідають положенням нормативно-правових актів України, так як чинне законодавство України не передбачає обов'язкового погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

Отже, спеціальним законодавством України не передбачена необхідність у додатковому погодженні можливості внесення змін до договору поставки, оформленому протоколом від 29.12.2016 № 116/16 засідання комітету з конкурсних торгів Філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця», а тому, є виключно правом замовника, яке останній має право реалізовувати на власний розсуд.

Аналізуючи зазначені положення, суд прийшов до висновку, що додаткова угода № 1 як невід'ємна частина договору поставки підлягала оформленню в тій самій формі, що і договір поставки, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014.

Сторони, при прийнятті рішення про погодження укладання Додаткової угоди № 1 до Договору поставки щодо продовження строку дії договору, правомірно керувалися положеннями ЦК України, ГК України з урахуванням особливостей, передбачених нормами ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014 (оскільки, процедура закупівлі була розпочата до введення в дію Закону про публічні закупівлі).

Приписи ст. 627 ЦК України встановлюють, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч. 6 ст. 40 Закону про закупівлі від 10.04.2014 дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Судом досліджено та встановлено, що з метою забезпечення безперебійної та ритмічної роботи залізничної галузі в 2017 році, листом від 09.12.2016 № ЦЗВ-20/10741 Філія «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» звернулося до ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» з офертою продовжити ряд договорів в обсягах, що не перевищували межі встановлені Законом України «Про здійснення державних закупівель» (20% від суми договору), серед яких, зокрема, договір поставки від 27.05.2016 № ЦЗВ-14-02016-01 (копія листа міститься в матеріалах справи).

Листом від 26.12.2015 № 1804 ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» була надана згода на продовження договорів поставки, серед яких договір поставки від 22.06.2016 № ЦЗВ-14-02016-01 (копія листа ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» міститься в матеріалах справи).

Відтак, твердження позивача про виникнення сумнівів у реальності існування нагальної потреби ПАТ «Укрзалізниця у дизельному паливі на початку 2017 року як підстави для продовження строку дії договору є безпідставним, та такими, що протирічать діям самого ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленості сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, 30.12.2016 сторони домовилися укласти додаткову угоду № 1, якою було включено до договору поставки Специфікацію № 2 на суму 37 781 100,00 грн., тобто в межах 20 % від суми, визначеної в договорі поставки, а саме в межах 37 800 000,00 грн. (20% від 189 000 000,00 грн.) та продовжити дію договору поставки до 31.03.2017.

З цього слідує, що позивач не мав жодних заперечень та застережень із приводу законності та правомірності дій замовника в особі Філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» щодо продовження строку дії договору поставки.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що рішення про внесення змін до договору поставки оформлене у вигляді додаткової угоди №1 є законним та прийнятим з додержанням сторонами в момент вчинення встановленого законом порядку.

Таким чином, враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України «Про здійснення державних закупівель» (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (27.01.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, то подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель».

В свою чергу, ст. 41 Законом України «Про здійснення державних закупівель» передбачає, що договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом другим частини третьої статті 39 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Аналогічної правова позиція кореспондується в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

При підписанні оспорюваної додаткової угоди до договору сторони були вільними в її укладенні та визначені її умов. Умови оспорюваного правочину не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Враховуючи вищевикладене додаткова угода №1 від 30.12.2016 до договору поставки не суперечить чинному законодавству, а відтак вимога про визнання її недійсною є безпідставною.

У силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В порушення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено у спосіб встановлений ст. 34 цього ж Кодексу законних підстав для задоволення позовних вимог. Доводи, викладені у його позовній заяві спростовані у відзиві на позовну заяву та доданими до них документами, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 27.07.2017

Суддя І.І. Борисенко