Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

27 липня 2017 року Справа № 927/626/17

Позивач: Сільськогосподарський виробничий кооператив «Зоря»,

, вул. Перевертуна, 15 А, с. Шаболтасівка, Сосницький район, Чернігівська область, 16111

Відповідач: Дочірнє підприємство «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ»,

, вул. Дачна, 25, смт. Короп, Чернігівська область, 16200

Предмет спору: про стягнення 286853,38 грн

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність № б/н від 29.06.2017;

від відповідача: не зявився.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Сільськогосподарський виробничий кооператив «Зоря» звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ», у якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 286853,38 грн, з яких 278963,66 грн основного боргу, 6387,15 грн пені та 1502,57 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у звязку з неповним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за договором від 01.10.2016 №1/10 виникла заборгованість перед позивачем за поставлену продукцію молоко коровяче незбиране у розмірі 278963,66 грн. За порушення виконання умов договору позивачем нараховано 6387,15 грн пені та 1502,57 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 03.07.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 13.07.2017.

Ухвалою господарського суду від 13.07.2017 відкладено розгляд справи на 27.07.2017.

У судове засідання з'явився уповноважений представник позивача.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у судове засідання не зявився. Відзиву на позов та доказів сплати заборгованості, запропонованих надати ухвалами суду від 03.07.2017 та від 13.07.2017, суду не надав.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі Постанова № 18), якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, у тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався належним йому процесуальним правом брати участь у судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позов та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також те, що представник позивача проти розгляду справи без участі уповноваженого представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснює розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

У письмових поясненнях представник позивача зазначає, що у договорі від 01.10.2016 встановлено строк та порядок оплати за поставлене молоко коровяче незбиране один раз на тиждень по жиру та білку, у безготівковій формі. Оскільки банківська система офіційно не працює у суботу та неділю, тому розрахунок за поставлену продукцію проводиться кожної пятниці.

Як пояснила представник позивача, відповідач повинен був сплачувати кожної пятниці за молоко, яке було поставлене за тиждень.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані представником позивача докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом, 01.10.2016 між Дочірнім підприємством «Коропський сирзавод» Товариства з обмеженою відповідальністю «СиЛ» (далі Заготівельник) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Зоря» (далі Товаровиробник) укладений договір №1/10 (далі Договір) (а.с. 9-10).

Відповідно до п. 1.1 Договору Товаровиробник зобовязується в порядку і на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Заготівельника сільськогосподарську продукцію молоко коровяче незбиране, що відповідає ДСТУ 3662-97 «Молоко коровяче незбиране» вимоги при закупівлі, а Заготівельник зобовязується прийняти та оплатити сировину в порядку, передбаченому цим Договором.

Ціна на сировину є договірною і формується в залежності від сезонності ринку цін на молоко, кількості та якості молока, за спільною згодою сторін і засвідчується підписанням протоколу погодження цін, який є невідємною частиною цього Договору (п. 3.1. Договору).

Згідно з п. 2.2 Договору оплата за сировину Заготівельник проводить один раз на тиждень по жиру та білку.

Порядок оплати: з розрахункового рахунка Заготівельника, вид розрахунків: безготівковий (п. 2.3, 2.4 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору кількість сировини визначається і підтверджується документами (товаро-транспортна накладна форма №1-ТН (МС).

За несвоєчасне проведення розрахунків за прийняту сировину Товаровиробник вправі вимагати від Заготівельника сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день затримки по сплаті заборгованості (п. 5.3 Договору).

Згідно з п. 7.1 Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2016. У випадку, якщо за місяць до закінчення строку цього Договору одна із Сторін письмово не повідомить про свій намір припинити дію цього Договору, Договір вважається продовженим на наступний календарний рік за взаємною згодою Сторін і так кожного наступного календарного року.

На виконання умов Договору згідно з приймальною квитанцією №КСЗ00005219 з 01.04.2017 по 30.04.2017 позивачем поставлено відповідачу молока на загальну суму 840774,18 грн. Сальдо на початок місяця становило 873116,27 грн, сплачено коштів за попередній місяць 1080000,00 грн. Отже, сальдо (заборгованість) перед позивачем на кінець місяця (періоду) становило 633890,45 грн (а. с. 11).

Платіжним дорученням від 03.05.2017 №583 відповідач перерахував кошти позивачу у розмірі 300000,00 грн, призначення платежу «за молоко зг. дог. №1/10 від 01.10.2016» (а. с. 12).

Відповідно до приймальної квитанції №КСЗ00005580 з 01.05.2017 по 05.05.2017 позивачем поставлено відповідачу молока на загальну суму 115073,21 грн. Сальдо на початок місяця становило 633890,45 грн, перераховано відповідачем коштів за попередній місяць 300000,00 грн. Отже, сальдо (заборгованість) перед позивачем на кінець місяця (періоду) становило 448963,66 грн (а. с. 13).

Згідно з платіжними дорученнями від 15.05.2017 №623 на суму 20000,00 грн, від 30.05.2017 №1 на суму 100000,00 грн, від 01.06.2017 №777 на суму 50000,00 грн відповідачем сплачено позивачу кошти у загальному розмірі 170000,00 грн, призначення платежу «за молоко зг. дог. №1/10 від 01.10.2016» (а.с. 14-16).

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем виконані прийняті на себе зобовязання з поставки та передачі товару, а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь яких зауважень.

Відповідач частково розрахувався за поставлене молоко коровяче незбиране, заборгованість відповідача перед позивачем за договором від 01.10.2016 №1/10 становить 278963,66 грн.

Позивачем також нараховано 6387,15 грн пені та 1502,57 грн 3% річних (за період з 05.05.2017 по 20.06.2017).

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 713 Цивільного кодексу України за договором контрактації сільськогосподарської продукції виробник сільськогосподарської продукції зобов'язується виробити визначену договором сільськогосподарську продукцію і передати її у власність заготівельникові (контрактанту) або визначеному ним одержувачеві, а заготівельник зобов'язується прийняти цю продукцію та оплатити її за встановленими цінами відповідно до умов договору.

До договору контрактації застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки п. 2.2 Договору передбачено проведення оплати один раз на тиждень, суд вважає, що договором встановлений інший строк оплати товару, тобто, у правовідносинах сторін має місце відтермінування такої оплати, а отже правові норми, передбачені ст. 692 Цивільного кодексу України щодо обовязку покупця оплатити товар одразу після його прийняття, у спірних взаємовідносинах застосуванню не підлягають.

Тому до таких взаємовідносин підлягають застосуванню правові норми, встановлені ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України).

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У п. 2.2 Договору встановлено, що оплата за сировину проводиться один раз на тиждень.

Суд вважає, що з наведеної редакції неможливо однозначно та безспірно тлумачити:

- яка сума підлягає оплаті раз на тиждень - це може бути і 100000,00 грн, і 1000,00 грн, і одна гривня, а тому неможливо встановити, на яку суму існує заборгованість кожного тижня.

- чи привязується сума оплати до поставленої кількості товару, і якщо навіть так, то до поставленої за який період вона привязується - за тиждень, місяць чи інший термін, оскільки згідно наданих приймальних квитанцій вбачається, що поставка оформлювалась як за період 5 днів, так і за 1 місяць, а пояснення представника позивача, що за 1 тиждень, ніякими обставинами і доказами не підтверджено. При цьому, з приймальної квитанції №КСЗ00005219 вбачається, що відповідачем за поставлену у березні продукцію на суму 873116,27 грн перераховано 1080000,00 грн, тобто оплата відбулась не відповідно до поставленої партії.

- у який день тижня має здійснюватись оплата (крім небанківських вихідних суботи та неділі), оскільки пояснення представника позивача, що це пятниця, а не, наприклад, понеділок (з урахуванням поставленого за вихідні) чи будь-який інший день (з урахуванням часу на оформлення необхідних документів та узгодження можливих суперечностей), ніякими обставинами і доказами не підтверджено. При цьому, з наданих платіжних доручень від 03.05.2017 №583, від 15.05.2017 №623, від 30.05.2017 №1, від 01.06.2017 №777 вбачається, що 03.05.2017 перший робочий день після святкових днів (середа), 15.05.2017 понеділок, 30.05.2017 вівторок, 01.06.2017 четвер. Інших платіжних документів, за якими можливо систематизувати періодичність платежів і зробити відповідний висновок, позивачем суду не надано.

Таким чином, суд доходить висновку, що у Договорі не встановлено та обставинами справи щодо господарських взаємовідносин сторін не підтверджено беззаперечне та безспірне тлумачення визначення строку (терміну) оплати відповідно до приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань оскільки статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Подання ж кредитором позовної заяви, адресованої господарському суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України.

Будь-яких пояснень та доказів щодо пред'явлення вимоги (претензія, лист, рахунок тощо) про виконання зобов'язання з оплати за поставлений товар позивачем не надано.

Оскільки, як встановлено судом, через встановлення у п. 2.2 Договору відтермінування оплати положення ст. 692 Цивільного кодексу України щодо обов'язку покупця оплатити товар одразу після його прийняття до спірних відносин застосуванню не підлягають, та через невстановлення строку у розумінні ст. 251, 252, ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та неподання вимоги відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд вважає, що строк (термін) виконання грошового зобов'язання не настав, а відтак вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 278963,66 грн є неправомірними та задоволенню не підлягають.

У зв'язку з наведеним не підлягають і задоволенню вимоги про стягнення з відповідача 6387,15 грн пені та 1502,57 грн 3% річних, нарахованих на таку заборгованість.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України).

Дослідивши надані позивачем матеріали, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин. Інші пояснення позивача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наведених обставин, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 22, 32-36, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 01.08.2017.

Суддя В.В. Шморгун