ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 922/1221/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2141 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 20.06.17 у справі

за позовом ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група", м. Київ,

до ТДВ "Міжнародна страхова компанія", м. Харків

про стягнення 11362,47грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (далі за текстом відповідач) про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 11362,47грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 2006.2017 року (суддя Калантай М.В.) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (61023, м.Харків, вул.Мироносицька, 99, літ.А-3, код 31236795) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, м.Київ, вул.Федорова, 32-А, код 30859524) 11362,47грн. страхового відшкодування в порядку регресу, 1600,00грн. судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду -без змін.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

11 листопада 2016 року між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_2, як страхувальником, укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-2815-16-00120, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу - "Санг Йонг" (Ssang Yong Korando), державний номер НОМЕР_1.

За умовами пункту 2.2.2 цього Договору страхування дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком, із настанням якого виникає обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування.

25 січня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Санг Йонг", державний реєстраційний №СВ6587АХ під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу "Сеат" державний реєстраційний №АІ2528ЕР під керуванням водія ОСОБА_3.

Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 02.03.2017 у справі №759/1971/17 встановлено, що під час даної ДТП водій ОСОБА_3 порушив п.п.2.3б, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, у звязку з чим притягнутий до адміністративної відповідальності. Дана постанова набрала законної сили 14.03.2017.

Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль "Ssang Yong Korando", держномер СВ6587АХ, отримав пошкодження, що підтверджується вищевказаної постановою районного суду, а також наявним в матеріалах справи актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 25.01.2017.

25 січня 2017 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

02 лютого 2017 року позивачем на підставі рахунку-фактури №J3 від 31.01.2017 було складено страховий акт №ДККА-54974 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього, відповідно до яких сума страхового відшкодування склала 12362,47грн.

Страховим актом №ДККА-54974, затвердженим 02.02.2017, визначено порядок виплати страхового відшкодування наступним чином: 1-у частину платежу в розмірі 12101,25грн. зарахувати в рахунок несплаченої частини страхового платежу, 2-у частину страхового відшкодування в розмірі 261,22грн. перерахувати за реквізитами страхувальника.

На підставі даного страхового акту позивач перерахував страхувальнику 261,22грн., що підтверджується платіжним дорученням №2146 від 03.02.2017. Інша частина страхового відшкодування в розмірі 12101,25грн. згідно умов пункту 12.2 Договору страхування №28-2815-16-00120 від 11.11.2016 зараховано в рахунок несплаченої частини страхового платежу.

Цивільно-правова відповідальність, власника транспортного засобу "Сеат" державний реєстраційний №АІ2528ЕР застрахована у ТДВ "Міжнародна страхова компанія", згідно полісу АЕ/8418207. Відповідно до даного полісу відповідач взяв на себе обов'язок відшкодувати шкоду, завдану винуватцем ДТП (ОСОБА_3М.) майну третіх осіб, в межах 100000,00грн. (враховуючи наявність франшизи 1000,00грн.)

З урахуванням викладеного, позивач, посилаючись у позові на систематичне невиконання своїх зобов'язань щодо виплати страхового відшкодування в порядку регресу, без звернення до відповідача з претензією, звернувся за захистом свого права до господарського суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь 11362,47грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з правомірності позовних вимог та хибність правової позиції відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що позивачем не доведено належними доказами розміру збитків, оскільки не надано відповідного висновку експерта або спеціаліста-товарознавця. Наданий рахунок-фактура №J від 31.01.2017, складений ТОВ "Інтехстандарт", не є таким доказом, оскільки всупереч статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містить коефіцієнту зносу, а саме ТОВ "Інтехстандарт" не має статусу оцінювача. Крім того, зазначив, що позивач не звертався до відповідача із заявою про страхове відшкодування в порядку статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відхиляючи доводи відповідача про те, позивач не звертався до відповідача із заявою про страхове відшкодування в порядку статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі за текстом - Закон), місцевий господарський суд на рішення КСУ №1-2/2002 від 02.07.2002 року щодо недопустимості обмеження особи на звернення до суду і зробив висновок про те, що Позивач правомірно звернувся до суду з позовом без направлення претензії.

Проте, з таким висновком місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може, та вважає необхідним зазначити наступне, оскільки заява щодо виплати страхового відшкодування, передбачена Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та претензія, передбачена розділом II Господарського процесуального кодексу України мають різну правову природу.

В своїх запереченнях відповідач зазначає, що оскільки позивач не звертався до відповідача із передбаченою Законом заявою, то останній її не розглядав та не відмовляв у її задоволенні, а тому і не порушував прав та інтересів позивача.

Відповідно до положень статті 35.1 та 35.2 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка повинна містити визначені Законом дані та додатки.

Положеннями п. 36.4. ст. 36 Закону визначається, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування - тобто у випадку Позивача.

Відповідно ст. 1 ГПК України обов'язковою умовою звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів є саме наявність порушення права особи, що звертається до суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Передчасне уявлення Позивача про наявність підстав для відшкодування шкоди в порядку регресу за відсутності при цьому порушень прав та інтересів Позивача, не є підставою для здійснення регресного відшкодування в судовому порядку, оскільки особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно положень ст. 35 Закону особа, що має право на одержання страхового відшкодування, має подати Страховику (Відповідачу) відповідну заяву. Зазначені реквізити такої заяви та перелік документів, що до неї додаються. Відповідно п.36.2. ст.36 Закону Страховик має розглянути заяву про виплату страхового відшкодування та у разі визнання її обґрунтованою, виплатити відшкодування в строк не пізніше 90 днів з моменту її отримання, або відмовити у виплаті відшкодування.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не порушував прав Позивача, так як не відмовляв у виплаті страхового відшкодування, не затягував з прийняттям рішенням тощо з підстав відсутності взагалі такого звернення.

Щодо посилань місцевого господарського суду в оскаржуваному рішенні на положення ст. 1191 ЦК України і ст. 38 Закону та доводів стосовно того, що Позивач набув до Відповідача права регресу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 17.02.2016 року у справі №6-2471цс15 до Позивача відповідно положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги в межах виплаченого страхового відшкодування до особи, винної в заподіянні збитків або його Страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. На правовідносини, що склалися між Сторонами, розповсюджується норми, які регулюють суброгацію (заміну особи у зобов'язані, у даному випадку боржника). Регресних зобов'язань відповідно положень ст. 1191 ЦК України у даному випадку не виникло, оскільки зобов'язання щодо відшкодування шкоди спричиненої внаслідок ДТП виплатою страхового відшкодування не припиняється, переходить лише право вимоги до Відповідача.

У зв'язку з цим, виходячи з положень ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором. Отже у наявному зобов'язанні Позивач набув прав і обов'язків фізичної особи ОСОБА_2 (страхувальника за договором страхування №28-2815-16-00120 від 11.11.2016 року).

При цьому відповідно ст. 522 ЦК України новий боржник у зобов'язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не погоджується з розміром відшкодування, яке було обраховано Позивачем за рахуноком-фактурою J3 від 31.01.2017 року ТОВ «Інтехстандарт».

До обов'язків страховика, як це передбачено п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування», п. 22.1. ст. 22 Закону, належить здійснення страхової виплати у разі настання страхового випадку, визначення поняття якого викладено в ст. 6 Закону.

Відповідач на підставі п. 22.1. ст. 22, ст. 29 Закону має обов'язок відшкодувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, а саме відшкодувати витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Зазначений порядок визначено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Фонду Держмайна України 24.11.2003 р. № 142/5/2092.

Згідно з п. 2.1 ст. 2 Закону відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Отже до обов'язків Відповідача належить виплата страхового відшкодування виключно з урахуванням коефіцієнту зносу. Вищенаведене повністю узгоджується з позицією Верховного суду України, висловленої в постанові від 22 березня 2017 року по справі №3-1304гс16.

Задовольняючи позовні вимоги і відхиляючи доводі відповідача про те, що рахунок-фактура №J від 31.01.2017, не є належним доказом, оскільки всупереч статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не містить коефіцієнту зносу, місцевий господарський суд, із посиланням на п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів зазначив про відсутність підстав для вирахування зносу, оскільки рік випуску автомобіля "Санг Йонг" державний реєстраційний №СВ6587АХ - 2012 і на момент ДТП (25 січня 2017 року) строк його експлуатації не перевищував семи років.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок місцевого господарського суду передчасним та таким, що не підтверджується матеріалами справи.

Так, відповідно до п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно свідоцтва про реєстрацію пошкодженого транспортного засобу "Санг Йонг" державний реєстраційний №СВ6587АХ рік випуску автомобіля 2012, дата реєстрації - 14 листопада 2012 року і на момент ДТП (25 січня 2017 року) строк його експлуатації не перевищував семи років.

Пунктом 7.39 Методики встановлені винятки стосовно застосування вимог, зазначених у п. 7.38, а саме:

а) якщо КТЗ експлуатується в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний)

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодженні в вигляді деформації,

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4. (автомобіль легковий, експлуатувався в режимі таксі, що передбачає надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку і т.п.).

Матеріали справи не містять фототаблиці з візуалізацією пошкоджень транспортного засобу "Санг Йонг" д.н.з. НОМЕР_1, отже визначити чи повинен був розраховуватись знос відповідно до положень п. 7.39 за таких обставин не вдається можливим.

Крім того, Позивач не запрошував Відповідача на огляд вказаного транспортного засобу, отже самостійно встановити перелік пошкоджень і розмір збитку Відповідач не мав фактичної можливості.

Крім того, всупереч положенням Методики не зазначається перелік, робіт, матеріалів, їх вартість, вартість нормогодини, які запасні частини і складові підлягають ремонту або заміни, вартість і склад використаних лакофарбових матеріалів і т.п.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

За викладеного, колегія суддів зазначає про передчасність і недоведеність позовних вимог, а тому підстави для їх задоволення - відсутні.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам не відповідає, оскільки прийнято за умов невірного застосування норм матеріального права та за умов недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, у зв'язку з чим - це рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.06.2017 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 31.07.2017 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.