КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р. Справа№ 911/36/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 11.07.2017 року

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд» на рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 року

у справі №911/36/17 (суддя - Чонгова С.І.)

за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство»

до Обухівської районної державної адміністрації Київської області;

товариства з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд»

про визнання недійсним розпорядження №1387 від 19.10.2007 та визнання недійсним договору оренди від 26.10.2007 №14120

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 27.03.2017 року у справі № 911/36/17 позов задоволено. Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.10.2007 №1387. Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки від 26.10.2007 №14120, укладений між Обухівською районною державною адміністрацією та товариством з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд» щодо земельної ділянки площею 14,997 га з кадастровим номером :02:006:0003 для будівництва об'єкта, пов'язаного з обслуговуванням жителів територіальної громади району за рахунок земель запасу державної власності в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач-2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 у справі № 911/36/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Тищенко О.В, суддів: Іоннікової І.А., Тарасенко К.В. відновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У запереченні на апеляційну скаргу прокуратура вважає подану апеляційну скаргу ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прокурор просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції представник товариства з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд» надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив оскаржуване рішення господарського суду Київської області скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Прокурор та представник Кабінету Міністрів України у судових засіданнях суду апеляційної інстанції також надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Вважають апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просили відмовити в задоволенні скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представники Державного підприємства «Київське лісове господарство» та Обухівської районної державної адміністрації Київської області у судові засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином на підтвердження чого в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень.

При цьому, від Державного підприємства «Київське лісове господарство» до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Обухівська РДА Київської області про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи викладене, заслухавши думку прокурора та представників Кабінету Міністрів України, ТОВ «Санпорт-Інвестбуд», колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки сторони про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, участь представників Державного підприємства «Київське лісове господарство» та Обухівської РДА Київської області, що не з'явились, у судовому засіданні 11.07.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне вказати про те, якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України зокрема у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Таким чином, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 19.10.2007 року розпорядженням Обухівської РДА №1387 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду на 49 років ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» для будівництва об'єкта, пов'язаного з обслуговуванням жителів територіальної громади в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Пунктом 2 вказаного розпорядження вирішено передати в оренду з подальшим правом викупу ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» терміном на 49 років земельну ділянку площею 14,997 га для будівництва об'єкта, пов'язаного з обслуговуванням жителів територіальної громади за рахунок земель запасу державної власності в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Доручено заступнику голови адміністрації підписати договір оренди земельної ділянки.

На виконання вказаного розпорядження 26.10.2007 року між відповідачем 1 (далі - орендодавець) та відповідачем 2 (далі - орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1 якого, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне користування земельну ділянку з подальшим правом викупом для будівництва об'єкта пов'язаного з обслуговуванням жителів територіальної громади за рахунок земель запасу державної власності в адміністративних межах Нащерівської сільської ради Обухівського району Київської області кадастровий номер :02:006:0003. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 14,997 га (п. 2 договору).

Відповідно до п. 8 договору оренди, договір укладено на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк.

Вказаний договір посвідчено нотаріально, про що в реєстрі здійснено запис №14120, та 31.10.2007 року в Держаному реєстрі земель вчинено запис №02.

Так, звертаючись з даним позовом прокурор вказує, про те, що відповідачем 1 - Обухівською РДА перевищено владні повноваження, позаяк відповідач 1 розпорядився земельною ділянкою 14,997 га, в той час як діюче на той час законодавство, а саме Закон України «Про місцеві державні адміністрації» та Лісового кодексу України, оскільки повноваження на розпорядження земельними ділянками, що перевищують 1 га віднесено до відома Кабінету міністрів України. Крім того, вилучення вказаної земельної ділянки здійснено без згоди землекористувача ДП «Київське лісове господарство» та без зміни цільового призначення, у зв'язку з чим, прокурор вказує, що прийняте розпорядження №1378 від 19.10.2007 року підлягає визнанню недійсним, та відповідно договір оренди укладеним на його виконання теж підлягає визнанню недійсним.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин), землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, землі лісогосподарського призначення.

У відповідності до ст. 57 ЗК України, земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЗК України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

В силу, ч. 4 вказаної норми, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як визначено ст. 5 Лісового кодексу України (надалі - ЛК України), до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Так, як вбачається матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції земельна ділянка з кадастровим номером :02:006:0003 віднесена до 58 кварталу виділів Обухівського лісництва ДП «Київський лісгосп». Зазначене підтверджується, як картографічними матеріалами ВО «Укрдержліспроект» так і проектами організації та розвитку лісового господарства та планом лісонасаджень.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що право користування ДП «Київське лісове господарство» спірною земельною ділянкою посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Як визначено ст. 84 ЗК України (чинної на момент на час виникнення спірних правовідносин) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону.

Згідно ст. 8 ЛК України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Як визначено ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація, зокрема, розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості грунтів, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ст. 32 ЛК України, районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території, передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними, а також приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Згідно ст. 149 ЗК України, районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для, зокрема, будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті.)

Частина 9 вказаної норми визначає, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Крім того, у відповідності до ст. 27 ЛК України (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин), до повноважень Кабінету Міністрів України, у сфері лісових відносин віднесено, зокрема, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Отже, враховуючи вказані приписи законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника, що оскільки, попередній користувач Радгосп-комбінат «Обухівський» відмовився від користування такої ділянки, та вказана земельна ділянка не відноситься до лісового фонду, то Обухівська РДА Київської області в межах своїх повноважень прийняла спірне розпорядження про передачу земельної ділянки. На переконання колегії суддів, відмова користувача земельної ділянки не є підставою для зміни цільового призначення земельної ділянки. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області від 31.05.2007 №06-13/4271, підтверджує наявність багаторічних насаджень на спірній земельній ділянці. Крім того, такий висновок передбачає отримання погодження стосовно розміщення об'єкту від КДСО «Київліс».

Також, колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим посилання скаржника на те, що передана в оренду земельна ділянка не відноситься до лісового фонду. На переконання колегії суддів, довідка ДП «Київське лісове господарство» від 12.07.2007 року №117, що міститься в матеріалах справи не може бути належним доказом того, що саме спірна земельна ділянка не відноситься до державного лісового фонду, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказана довідка не містить кадастрового номеру земельної ділянки або її координат та/або посилань на картографічні матеріали.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Статтею 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Як визначено ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, враховуючи, що Обухівською РДА Київської області без погодження з землекористувачем, видано розпорядження щодо передачі земельної ділянки площею 14,997 га, що перевищує повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, оскільки місцеві державні адміністрації мають повноваження розпорядження земельними ділянками менше 1 га, місцевий господарський суд правомірно визнав недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.10.2007 року №1387.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 1 статті 236 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, вважається недійсним з моменту його виникнення (частина 3 статті 207 ГК України).

Оскільки, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли до висновку, що розпорядження №1387 від 19.10.2007 року про передачу земельної ділянки ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» було прийнято з перевищенням повноважень Обухівської РДА Київської області та з порушенням норм земельного і лісового законодавства, та вказане розпорядження визнається судом недійсним, то і договір оренди земельної ділянки від 26.10.2007 року №14120 підлягає визнанню недійсним на підставі невідповідності його змісту положенням законодавства згідно зі статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

В силу приписів частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, місцевим господарським судом правомірно задоволено позов та визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 26.10.2007 року №14120, укладений між Обухівською районною державною адміністрацією та ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» щодо земельної ділянки площею 14,997 га з кадастровим номером :02:006:0003 для будівництва об'єкта, пов'язаного з обслуговуванням жителів територіальної громади району за рахунок земель запасу державної власності в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.03.2013 року у справі №6-13цс13, від 21.01.2015 року у справі №6-224цс14, від 22.04.2015 року у справі №6-65цс15 та від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15.

Що стосується заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності для звернення з даним позовом, колегія суддів вважає її необґрунтованою, оскільки як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, прокурором, у відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України не пропущено строк позовної давності із зверненням до суду з даним позовом. Колегія суддів погоджується з висновком суду, що прокурору про порушення вимог закону та необхідність захисту інтересів держави стало відомо починаючи з 30.09.2016 року, а саме з листа ВО «Укрдержліспроект» на запит прокурора.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Санпорт-Інвестбуд» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Санпорт-Інвестбуд» на рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 року у справі № 911/36/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 27.03.2017 року у справі № 911/36/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/36/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова