ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 5009/761/12
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівКоробенка Г.П.,
Кравчука Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду
від14.03.2017
за скаргоюВідкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"
на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
у справі№5009/761/12
Господарського судуЗапорізької області
за позовомДержавного підприємства "Енергоринок"
доПублічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"
за участюВідділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
простягнення суми
за участю

- відповідача:Круть В.В. (довіреність від 06.02.2017)
- ДВС:Єрмакова О.С. (довіреність від 29.12.2016),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", яке перейменовано у Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" (далі - боржник), звернулося до суду зі скаргою, на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДВС), згідно якої просило визнати його дії неправомірними щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 50759564 з виконання ухвали Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12 про затвердження мирової угоди між Державним підприємством "Енергоринок" (далі-стягувач) та боржником, а також недійсною постанову ДВС від 22.09.2016 ВП № 50759564 про стягнення виконавчого збору у розмірі 14 106,20 грн. (далі - постанова).

Скарга мотивована тим, що рішення суду боржником в строк добровільно не виконано, оскільки ДВС несвоєчасно було відправлено постанову боржнику та строк для самостійного виконання рішення в частині погашення заборгованості, яка утворилась за період з травня по серпень 2016 року, для боржника ДВС встановлено не було.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.12.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Науменко А.О., судді Кричмаржевський В.А., Топчій О.А.), скаргу задоволено.

Оскарженою постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.03.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., судді Будко Н.В., Дучал Н.М.) вказану ухвалу суду скасовано, в задоволенні скарги боржника відмовлено.

У касаційній скарзі боржник просить скасувати вказану постанову суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак стягувач не використав наданого законом процесуального права на участь свого представника у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Суд першої інстанції задовольняючи заяву боржника свій висновок мотивував тим, що до боржника не було доведено постанову ДВС про відкриття виконавчого провадження та не надано йому гарантований законом строк для добровільного виконання рішення суду, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості реалізувати своє право на своєчасне виконання рішення суду.

Скасовуючи вказане судове рішення та відмовляючи у задоволенні скарги боржника, апеляційний суд, виходив з того, що боржник був обізнаний про результат судового розгляду, який відбувся 20.06.2012 та повинен був вживати відповідних заходів для подальшого виконання рішення суду.

Підстави для скасування оскарженої постанови відсутні виходячи із наступного.

Положеннями статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови ДВС, було визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч.1). Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом (ч.2). У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається (ч.4). Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч.5).

Згідно статті 1-ї цього Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.06.2012 у справі № 5009/761/12 (далі-ухвала) затверджено мирову угоду між сторонами, відповідно до умов якої боржнику надано розстрочку щодо погашення заборгованості у певних сумах згідно відповідного графіку.

07.04.2016 ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50759564 на підставі ухвали та надано боржнику семиденний строк для її самостійного виконання, яка надіслана боржнику відповідним листом та отримана ним 15.04.2016.

У листі від 22.04.2016 № 008-32/6452 боржник просив ДВС відкласти виконавчі дії на строк встановлений законом та поновити строк для самостійного виконання судового рішення, який був отриманий ДВС 06.05.2016.

При цьому апеляційним судом встановлено, 11.05.2016 ДВС розпочала примусове виконання ухвали шляхом винесення постанов про накладення арештів на кошти та майно боржника, оголошення заборони на відчуження майна.

Постановою ДВС від 13.05.2016 об'єднанні виконавчі провадження у зведене виконавче провадження.

Згідно заяви стягувача від 06.09.2016 №03/44-8836 та відповідної довідки залишок заборгованості боржника з виконання ухвали станом на 01.09.2016 складала 141 062,00 грн., яка утворилася з травня по серпень 2016 року, яка станом на 22.09.2016 боржником не оплачена.

З урахуванням наведеної заборгованості 22.09.2016 ДВС винесено спірну постанову.

Статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції чинній на момент стягнення виконавчого збору, передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом (ч.1), а згідно частини другою статті 25 вказаного Закону для самостійного виконання рішення суду встановлюється строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Таким чином із приписів наведених норм права вбачається, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду.

При цьому такі дії були вчинені 11.05.2016 та 13.05.2016, тоді як постанову про відкриття виконавчого провадження та визначення семиденного строку для самостійного виконання рішення суду було прийнято 07.04.2016., а у листі від 22.04.2016 боржник просив ДВС відкласти виконавчі дії на строк встановлений законом та поновити строк для самостійного виконання судового рішення, отже боржник був обізнаний стосовно встановленого строку для добровільного виконання рішення суду, та за відсутності постанови ДВС про відкладення виконавчих дій мав виконати вимоги законодавства щодо добровільного виконання рішення суду протягом семи днів із моменту отримання постанови та до початку примусового виконання рішення суду - 11.05.2016.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Моргуненко проти України" від 06.09.2007 наголошено, що виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес.

Як роз'яснив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України", навіть у разі неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Отже, оскільки із встановлених судами обставин справи вбачається, що державним виконавцем вчинено ряд дій, а саме арешт коштів боржника, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, об'єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, і такі дії вчинялись у період з 07.04.2016 і до 22.09.2016 коли було прийнято оспорену постанову ДВС, ним в розумні інтервали часу мали вживатися заходи, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, слід погодитись із висновками апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги боржника щодо скасування спірної постанови ДВС.

Безпідставним є посилання відповідача у касаційній скарзі як на підставу для її задоволення на постанову Вищого господарського суду України від 01.03.2016 із справи № 908/1749/15-г, оскільки Господарським процесуальним кодексом України не передбачена обов'язковість правових позицій вказаного суду касаційної інстанції при вирішенні спору в іншій справі.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже всі вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови, немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.03.2017 у справі Господарського суду Запорізької області №5009/761/12, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук