РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017№910/5226/17

За позовом Приватного підприємства «Воронівка Агро»

до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-

Інтер"

про стягнення 1 273 646,05 грн.

та

за зустрічним позовом Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю

"Агро-Інтер"

до Приватного підприємства "Воронівка Агро"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом

1. Приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу

Миколаївської області Нехимчук Кирил Борисович

2. Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої

служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській

області

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чугуєнко Д.В. за договором № 2017/03 від 10.04.2017;

від відповідача: Васюк М.М. за довіреністю від 25.01.2017;

Руденко А.О. за довіреністю;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Воронівка Агро» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» про стягнення 1 273 646,05 грн., з яких 1 175 204,85 грн. інфляційних втрат та 98 441,20 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем 12.09.2012 року було укладено Договір позики, на підставі якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн. Оскільки відповідач у встановлені Договором строки взяті на себе зобов'язання з повернення позики не виконав, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.04.2017 порушено провадження у справі № 910/5226/17, її розгляд призначено на 26.04.2017 року.

25.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору та по оплаті послуг адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

Представник відповідача в судове засідання 26.04.2017 року не з'явився, проте 25.04.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні 26.04.2017 року заперечував проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.04.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 17.05.2017 року.

17.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, клопотання про витребування додаткових доказів у справі в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки на його думку Договір позики є неукладеним через те, що фактично грошові кошти за цим Договором позивач відповідачу не передавав.

Крім того, 17.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача в межах означеної справи відповідно до ст. 60 Господарського процесуального кодексу України, подано зустрічну позовну заяву до Приватного підприємства "Воронівка Агро" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач вказує на те, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису нотаріус всупереч вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 не отримував від позивача первинні бухгалтерські документи (платіжні доручення, меморіальні ордери) щодо перерахування коштів за Договором позики, а також не дослідив в момент укладення такого договору, адже спірний договір є реальним, тобто його дійсність прямо пов'язується з моментом передачі грошових коштів.

В судовому засіданні 17.05.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 29.05.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.05.2017 прийнято зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/5226/16, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом Приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Нехимчука Кирила Борисовича та Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, розгляд зустрічної позовної заяви призначено на 29.05.2017 року.

25.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких позивач не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується пунктом 2 Договору позики, в якому зазначено, що грошові кошти, які є предметом даного Договору передані Позикодавцем та отримані Позичальником до підписання цього Договору, тобто відповідач та нотаріус своїми підписами засвідчили факт передачі грошових коштів до підписання Договору. Крім того, позивач вказує на те, що протягом тривалого часу відповідачем не оскаржувались ні сам Договір позики, ні дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого напису, що свідчить про визнання відповідачем факту отримання грошових коштів за спірним Договором та наявність заборгованості перед позивачем.

29.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого позивач проти задоволення зустрічного позову заперечує з викладених вище підстав, а також просить суд застосувати позовну давність до зустрічних позовних вимог.

29.05.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 29.05.2017 року первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.05.2017 року проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. При цьому, представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності до первісних позовних вимог.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2017, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/5226/17 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.06.2017 року.

06.06.2017 року та 09.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

12.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від третьої особи-1 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

12.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2017 на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено розгляд справи на 21.06.2017.

Через відділ діловодства суду 21.06.2017 від Науково-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Інтер" надійшов відзив на заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні заяви про застосування позовної давності щодо вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.06.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 05.07.2017 року.

23.06.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про вжиття заходів до забезпечення зустрічного позову.

29.06.2017 року представником відповідача подано уточнену заяву про вжиття заходів до забезпечення зустрічного позову.

В судовому засіданні 05.07.2017 року судом розглянуто подану відповідачем заяву про вжиття заходів до забезпечення зустрічного позову та вирішено відмовити в її задоволенні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.07.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 12.07.2017 року.

11.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи та клопотання про винесення окремої ухвали в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України щодо Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

В судовому засіданні 12.07.2017 року представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.07.2017 року проти задоволення первісного позову заперечив, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі, а також просив суд задовольнити подане клопотання про винесення окремої ухвали щодо третьої особи-2 .

Представники третіх осіб в судове засідання 12.07.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою від 12.07.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 26.07.2017 року.

24.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника третьої особи-2 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

26.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 26.07.2017 року представник позивача первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.07.2017 року проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічні позовну вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Представники третіх осіб в судове засідання 26.07.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Одночасно, судом розглянуто та вирішено відмовити у задоволенні клопотання відповідача про винесення окремої ухвали щодо Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, оскільки в даному випадку відсутні передбачені статтею 90 Господарського процесуального кодексу України правові підстави для винесення окремої ухвали.

В судовому засіданні 26.07.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наявного в матеріалах справи Договору позики від 12.09.2012 року Позикодавець (позивач) у день підписання цього Договору передає у власність Позичальнику (відповідачу) 1 500 000,00 грн., а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю суму грошових коштів в національній валюті України до 30.12.2012 року.

Пунктом 2 Договору передбачено, що грошові кошти, які є предметом даного Договору передані Позикодавцем та отримані Позичальником до підписання цього Договору.

Згідно з п. 3 Договору позика встановлюється безпроцентна.

За умовами п. 4 Договору зазначену вище суму разом Позичальник зобов'язується повернути готівкою у термін до 30.12.2012 року.

Повернення боргу має бути здійснено в селі Воронівка, вулиця Білокам'янська, будинок 12 Вознесенського району Миколаївської області, за місцезнаходженням Позикодавця. Факт розрахунку повинен бути підтверджений письмовою заявою Позикодавця (п. 6 Договору).

У пункті 8 Договору зазначено, що сторони повідомляють, що вказана позика пов'язана із здійсненням підприємницької діяльності.

Як стверджує позивач, в установлені Договором строки відповідач позику не повернув, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 1 500 000,00 грн.

За умовами п. 9 Договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов цього Договору, Позикодавець має право звернути стягнення на майно Позичальника в будь-якому порядку, передбаченому законодавством України, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

У зв'язку з цим, Приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Нехимчук К.Б. 19.04.2013 року було вчинено виконавчий напис, за яким пропонується стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 15 000, 00 грн., всього в сумі 1 515 000,00 грн. Стягнення проводиться за строк з 31.12.2012 по 19.04.2013. Строк пред'явлення виконавчого напису для виконання з 19.04.2013 по 19.04.2014 р.

Оскільки грошові кошти за вищевказаним Договором позики відповідач у встановлені строки не повернув, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1 175 204, 85 грн. інфляційних втрат та 98 441, 20 грн. 3% річних.

Відповідач, у свою чергу стверджує, що на його думку Договір позики є неукладеним через те, що фактично грошові кошти за цим Договором позивач відповідачу не передавав, та просить суд визнати недійсним виконавчий напис, оскільки під час його вчинення нотаріус всупереч вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 не отримував від позивача первинні бухгалтерські документи (платіжні доручення, меморіальні ордери) щодо перерахування коштів за Договором позики, а також не дослідив в момент укладення такого договору, адже спірний договір є реальним, тобто його дійсність прямо пов'язується з моментом передачі грошових коштів.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні як первісних, так і зустрічних позовних вимог, з наступних підстав.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже, сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у позичальника обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Досліджуючи зміст Договору позики судом встановлено, що у пункті 1 цього Договору зазначено: «Позикодавець у день підписання цього договору передає у власність Позичальнику 1 500 000, 00 грн.», тоді як у пункті 2 Договору вказано «грошові кошти, які є предметом даного Договору передані Позикодавцем та отримані Позичальником до підписання цього Договору».

Проте, під час розгляду справи відповідач категорично заперечував факт отримання від позивача грошових коштів за Договором позики.

Судом встановлено, що Договір позики було укладено між двома юридичними особами.

Частинами 2 та 3 статті 1087 Цивільного кодексу України передбачено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Статтею 1088 Цивільного кодексу України передбачено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Документальне оформлення поворотної фінансової допомоги залежить від форми, в якій вона надається: безготівковим шляхом; готівковими коштами.

При розрахунках за договором позики в безготівковій формі позикодавець оформляє звичайне платіжне доручення. Операції з перерахування/надходження грошових коштів в бухгалтерському обліку позикодавця/позичальника відображаються на підставі відповідних банківських виписок.

При розрахунках за договором позики в готівковій формі позикодавець - підприємство, що надає позику готівкою, оформляє на суму виданим коштів видатковий касовий ордер. Позичальник (його представник) вказує в ордері суму одержаних грошей прописом ставить дату та підпис.

Згідно з положеннями ст. ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

З метою встановлення факту реального отримання відповідачем грошових коштів суд ухвалою від 19.05.2017 витребував у позивача всі первинні документи на підтвердження перерахування відповідачу позики у розмірі 1 500 000,00 грн. (платіжні доручення, банківські виписки, меморіальні ордера тощо), а також всю податкову звітність, складену на виконання зобов'язань за Договором позики з доказами її надання до органів Державної фіскальної служби України.

Проте, таких доказів позивачем надано не було. При цьому, в письмових поясненнях від 05.06.2017 року позивач зазначив, що відомості з його бухгалтерського обліку та звітності не містять інформації про прибуткові операції на суму 1 500 000,00 грн.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження фактичного перерахування відповідачу та отримання останнім суми позики у розмірі 1 500 000,00 грн. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що в бухгалтерському та податковому обліку ПП «Воронівка Агро» відображено господарську операцію щодо видачі відповідачу грошових коштів у розмірі 1 500 000,00 грн., а також віднесення зазначеної суми як дебіторська заборгованість відповідача.

Стаття 625 Цивільного кодексу України, на підставі якої заявлені первісні позовні вимоги, передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. п. 3.1., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, позивач всупереч приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України не довів факт надання відповідачу позики за спірним Договором та виникнення у відповідача заборгованості за ним, що виключає можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, і, як наслідок, тягне за собою відмову у задоволенні первісних позовних вимог.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Що стосується заявлених зустрічних позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Згідно з частиною 1 статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Дослідивши матеріали нотаріального провадження з вчинення спірного виконавчого напису судом встановлено, що позивачем до заяви, поданої Приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису нотаріусу додано:

Також, судоми встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від сторін або третіх осіб по справі первинні документи щодо видачі позики та здійснення її часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем є безспірною.

При цьому, суд не перевіряє правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні та не здійснює оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом статей 1, 2, 18 ГПК України, статей 1 і 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а у відповідності до статті 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Водночас, під час розгляду справи позивачем подано заяву про застосування строків позовної давності щодо зустрічних позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України.

Статтею 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження № 37674119 з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису, судом встановлено, що представник відповідача Огороднік М.О., який діє на підставі довіреності від 22.06.2012, був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження 29.04.2013 року. Таким чином, починаючи з 29.04.2013 року відповідач був обізнаний про порушення своїх прав, проте до суду з даним зустрічним позовом звернувся лише 17.05.2017, тобто вже після спливу трирічного строку позовної давності.

Доводи відповідача в частині того, що його представник Огороднік М.О. не ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження та не отримував копії постанови про відкриття виконавчого провадження суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження того, що підпис означеного представника з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису на зворотньому боці титульного листа матеріалів виконавчого провадження йому не належить і є сфальсифікованим. До того ж, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження оскарження відповідачем дій державного виконавця в ході проведення виконавчих дій.

Крім того, суд зазначає, що в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника від 08.05.2013, яка була прийнята до виконання банківськими установами, в яких відкриті рахунки відповідача, а тому відповідач не міг не знати про вчинення державним виконавцем виконавчих дій з примусового виконання оспорюваного виконавчого напису.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем за зустрічним позовом пропущений строк позовної давності за вимогами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягяє виконанню.

В силу ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість заявлених позовних первісних вимог, та пропуск позовної давності за зустрічними позовними вимогами, вони не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на позивача, тоді як витрати за зустрічним позовом покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні первісного позову відмовити.

2. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.07.2017.

Суддя М.Є. Літвінова