РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2017Справа №910/10765/17

За позовом Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ»

до Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК»

про визнання недійсним пункту договору

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Тищук М.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання недійсним п.6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сбербанк» та Публічним акціонерним товариством «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ».

Ухвалою від 05.07.2017р. було порушено провадження по справі №910/10765/17 та призначено її розгляд на 20.07.2017р.

Представник позивача у судове засідання 20.07.2017р. не з'явився, проте, через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на неможливість забезпечення явки представника в судове засідання.

Вказане клопотання було розглянуто та відхилено судом з огляду на наступне.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Проте, заявником не представлено суду належних та допустимих доказів неможливості направити в судове засідання іншого представника Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ».

Одночасно, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні. Вказану правову позицію наведено у Інформаційному листі №01-06/1444/16 від 22.04.2016 р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини».

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз'яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов'язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків (п.7 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення»).

Отже, з огляду на наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості поданого заявником клопотання та відсутності підстав для його задоволення.

Представником відповідача 20.07.2017р. через відділ діловодства суду було подано відзив на позов.

У судовому засіданні 20.07.2017р. представником відповідача було надано усні пояснення по справі, відповідно до змісту яких проти задоволення позовних вимог вказаний учасник судового процесу заперечував.

Незважаючи на те, що позивач не приймав участі у розгляді справи та не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами у судовому засіданні 20.07.2017р., а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 20.07.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України).

17.06.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СБЕРБАНК») (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР-ГТВ» (позичальник) було укладено договір №64-В/11/54КВ про відкриття кредитної лінії, відповідно до п.1.1 якого банк відкриває відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені у ст.8 цього договору, і виконувати інші умови цього договору.

За умовами п.1.2 договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. ліміт кредитної лінії складає 33 000 000 доларів США. З 17.07.2014р. ліміт кредитної лінії зменшується щомісячно, кожного 17 числа календарного місяця на 1 375 000 доларів США.

Пунктом 1.4 вказаного правочину передбачено, що останній день кредитної лінії - 16.06.2016р.

Зі змісту п.2.1 договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. вбачається, що належне виконання позичальником своїх зобов'язань по договору забезпечується іпотекою, заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договорам Публічного акціонерного товариства «УКРВТОРЧОРМЕТ», порукою Публічного акціонерного товариства «УКРВТОРЧОРМЕТ».

Позичальник зобов'язується сплачувати банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором. Проценти нараховуються у розмірі, передбаченому договором (п.6.1 договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р.).

Договір набуває чинності з дати його підписання банком та позичальником, скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника по цьому договору (п.11.3 договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р.).

Додатковим договором №2 від 25.05.2015р. контрагентами було погоджено внесення змін до договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р.

Зокрема, зі змісту п.2.1 договору №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. в редакції додаткового договору №2 від 25.05.2015р. вбачається, що належне виконання позичальником своїх зобов'язань по договору забезпечується іпотекою, заставою цінних паперів - акцій у кількості 65,46% в акціонерному капіталі Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ», заставою корпоративних прав, заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договору Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал», заставою майнових прав вимоги грошової виручки по договорам Публічного акціонерного товариства «УКРВТОРЧОРМЕТ», порукою Публічного акціонерного товариства «УКРВТОРЧОРМЕТ», порукою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вторметал», порукою Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ» та порукою Товариства з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД».

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Як свідчать матеріали справи, 25.05.2015р. між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ» (поручитель) було укладено договір поруки №3, відповідно до п.2.1 якого відповідальність поручителя перед кредитором включає: зобов'язання, які були невиконані боржником, та які передбачені основним договором (основне зобов'язання), зокрема, але не обмежуючись: зобов'язання повернути заставодержателю кредит, наданий в доларах США, гривні в межах кредитної лінії, відкритої строком до 16.06.2016р. за основним договором з граничним лімітом кредитування в сумі 33 000 000 доларів США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України) в строки, які зазначені в основному договорі, а у випадках передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором - достроково. В цьому договорі під граничним лімітом кредитування розуміється найбільша сума ліміту кредитної лінії, яка зазначається в основному договорі; зобов'язання в строки та в порядку, які передбачені в ст.6 основного договору, а у випадках передбачених законодавством України та/або основним договором, та/або цим договором - до настання строків, зазначених в ст.6 основного договору - сплатити кредитору проценти за користування кредитом основним договором; зобов'язання відшкодовувати документально підтверджені збитки, завдані кредитору невиконанням та/або неналежним виконанням зобов'язань по основному договору; зобов'язання сплатити кредитору штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи) за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань по основному договору у строки та в розмірах, які зазначаються в основному договорі; зобов'язання сплатити кредитору будь-які інші платежі (якщо такі платежі передбачені умовами основного договору) в строки і в порядку, встановлені в основному договорі.

Згідно п.1 договору поруки №3 від 25.05.2015р. під основним договором розуміється договір про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р., укладений між кредитором та боржником, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, зокрема, з урахуванням змін до нього внесених додатковим договром №2 від 25.05.2015р. Боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР-ГТВ».

Цей договір набирає чинності з моменту його укладення в письмовій формі. Строк дії цього договору складає 4 роки, але в будь-якому випадку строк дії договору продовжується до повного виконання кожною зі сторін своїх зобов'язань за цим договором. При цьому, договір припиняє свою дію достроково у випадку належного виконання боржником або поручителем усіх зобов'язань, передбачених в ст.2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов'язання (п.6.3 договору №3 від 25.05.2015р.).

За умовами п.6.8 вказаного правочину усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п.2.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину (його частини) зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилався на те, що третейське застереження, що викладене у п.6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р., суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки третейським судам не підвідомчі спори про стягнення заборгованості за кредитними договорами в іноземній валюті. Одночасно, заявником наголошено, що оспорювана третейська угода укладена на вкрай невигідних умовах для поручителя та під впливом тяжких обставин для поручителя. До того ж, на думку позивача, зазначення у третейській угоді умов стосовно того, що спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» вказує на фактичне усунення можливості звернення до суду загальної юрисдикції, так і від можливості обрання третейського судді. Вказані обставини у сукупності, на думку заявника, вказують на наявність підстав для визнання третейської угоди недійсною, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Зі змісту ст.12 Закону України «Про третейські суди» вбачається, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Наразі, судом встановлено, що договір поруки №3 від 25.05.2015р. підписано представниками обох сторін, а при укладанні третейської угоди (шляхом викладення третейського застереження у п.6.8 договору) сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

За приписами ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

У статті 6 Закону України «Про третейські суди» визначено підвідомчість справ третейським судам. Зокрема, визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Тобто, з системного налізу вимог вказаної вище статті полягає, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за певним винятком.

Вказана норма носить імперативний характер і встановлює вичерпний перелік справ, не підвідомчих третейському суду. При цьому, серед наведеного у зазначеній нормі закону переліку справ непідвідомчих третейському суду не містяться справи, про які зазначає позивач (такі як: справи у спорах, що мають публічно-правове значення та/або справи, де застосовуються норми щодо регулювання обігу іноземної валюти та/або справи, де концентрація суспільно значимих елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру, тощо). Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 20.02.2017р. Вищого господарського суду України по справі №910/15318/16.

Судом прийнято до уваги, що у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. по справі №6-831/цс/15 зазначено, що норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Чинне законодавство України, як і ст.ст. 1, 5, 6 Закону України «Про третейські суди» розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Частиною 2 ст. 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей в іноземній валюті для здійснення фінансових відносин передбачено ч. 5 ст. 139 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ст. 139 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті, відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі, в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Тобто, у даному випадку, виходячи з наведеного у сукупності, за висновками суду, передання сторонами шляхом укладення третейського застереження спорів, що виникають з договору, яким забезпечуються виконання боржником своїх обов'язків за кредитним договором, зобов'язання в якому виражено і іноземній валюті, не суперечить приписам ст.6 Закону України «Про третейські суди», а посилання заявника на наведену вище позицію Верховного Суду України, вказаних вище висновків господарського суду не спростовує.

Правову позицію щодо відсутності законодавчої заборони третейським судам розглядати справи, щодо господарських договорів, в яких зобов'язання виражено в іноземній валюті та де де застосовуються норми щодо регулювання обігу іноземної валюти, наведено у постанові від 20.02.2017р. Вищого господарського суду України по справі №910/15318/16.

З приводу посилань заявника на те, що фактично спірним третейським затвердженням усунуто можливість позивача на звернення до суду загальної юрисдикції, так і від можливості обрання третейського судді, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного суду України №1-рп/2008 від 10 січня 2008 року у справі № 1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу «Третейське застереження» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських відносин може бути переданий його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (статтею 17 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 12 Господарського процесуального кодексу України, статтею 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав (п.4.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

За приписами ст.14 Закону України «Про третейські суди» сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода. У постійно діючих третейських судах призначення чи обрання третейських суддів здійснюється із затвердженого відповідно до статті 8 цього Закону списку третейських суддів, який за регламентом цього постійно діючого третейського суду може мати обов'язковий чи рекомендаційний характер.

Таким чином, зазначення у п.6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р. того, що спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/, ніяким чином не суперечить вимогам чинного на момент укладання третейського застереження законодавства та не порушує прав та законних інтересів заявника.

До того ж, суд звертає увагу учасників судового процесу, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже, умови п.6.8 договору №3 від 25.05.2015р. стосовно передання спорів, які можуть виникнути з правочину, на розгляд певного третейського суду в повному обсязі відповідає принципу свободи договору, як одній з загальних засад цивільного законодавства.

З приводу посилань позивача в якості обґрунтування позовних вимог на те, що оспорювана третейська угода укладена на вкрай невигідних умовах для поручителя та під впливом тяжких обставин для поручителя, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 3.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Як вказувалось вище, згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Наразі, обґрунтовуючи наявність обставин для визнання третейського застереження недійсним на підставі приписів ст.233 Цивільного кодексу України, заявник посилався на те, що третейська угода була укладена під загрозою банкрутства одного з основних підприємств групи - боржника за кредитним договором №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р., в яку також входить Публічне акціонерне товариство «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ».

Проте, за висновками суду, наведені заявником обставини не вказують на наявність тяжких обставин саме у позивача, оскільки, як зауважувалось судом ознакою правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства), тобто, у даному випадку наведена норма передбачає наявність тяжкої обставини саме для сторони правочину, а ніяким чином не іншого самостійного суб'єкта господарювання.

При цьому, у даному випадку, посилання позивача на те, що Публічне акціонерне товариство «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ» та боржник за кредитним договором №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. входять до одної групи підприємств, суд до уваги також не приймає в якості доказу наявності підстав для визнання третейської угоди недійсною, оскільки у відповідності ч.1 ст.19 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

Згідно ст.42 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 96 Цивільного кодексу України визначено, що з юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Таким чином, з системного аналізу наведених вище норм права полягає, що кожен суб'єкт господарювання є самостійним у свій діяльності та самостійно відповідає за її наслідки, тобто, у даному випадку скрутне фінансове становище боржника за кредитним договором №64-В/11/54КВ від 17.06.2011р. кінцевим бенефіциарним власником якого та акціонером позивача є одна і та ж юридична особа ніяким чином не можуть вказувати на наявність при укладанні оспорюваного правочину тяжких обставин у розумінні ст.233 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вкотре звертає увагу Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ», що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав, а отже, її укладання сторонами не є невигідною умовою для поручителя у розумінні ст.233 Цивільного кодексу України.

До того ж, посилання заявника на те, що на вирішення Третейському суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» передаються багатомільйонні спори за кредитними договорами за участю Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» також ніяким чином не вказує на наявність підстав для визнання недійсним п.6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сбербанк» та Публічним акціонерним товариством «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ».

За таких обставин, приймаючи до уваги, що заявником не доведено належними та допустимими у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності обставин, з яким чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, суд дійшов висновку щодо залишення без задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ» до Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання недійсним п.6.8 договору поруки №3 від 25.05.2015р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сбербанк» та Публічним акціонерним товариством «Чернігів ВТОРЧОРМЕТ».

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.07.2017р.

Суддя Ващенко Т.М.