КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2017 р. справа№ 910/178/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Власова Ю.Л.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Добрицька В.С.

за участю представників: позивача - Поліщук В.Г.

відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

на рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 р.

у справі № 910/178/17 (суддя - Маринченко Я. В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс"

про стягнення 5011,85 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" (далі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 5 011,85 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 р. у справі № 910/178/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 р., Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині залишення судових витрат за позивачем.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що, задовольняючи позовні вимоги повністю, місцевий суд залишив судові витрати за позивачем, однак жодних обґрунтувань з цього приводу суд не надав, в той час як в порядку ст. 49 ГПК України у випадку задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/178/17 та призначено її до розгляду на 11.07.2017 р.

В засідання суду, призначене на 11.07.2017 р., представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

31.03.2015 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - страховик) та ОСОБА_3 (далі - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ097181, за умовами якого застраховано автомобіль марки Hyundai, д.н.з. НОМЕР_1, в тому числі за страховим ризиком - ДТП.

Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 87571524, 09.02.2016 р., в місті Одесі на вулиці Донського, 105, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Renault, д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля марки Hyundai, д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, внаслідок чого пошкоджено зазначені автомобілі.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 р. по справі № 520/2296/16-п ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.

На виконання умов укладеного договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АМ.097181 від 31.03.2015 р., позивач на підставі страхового акту № UA005/L03/01 від 12.02.2016 р. здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок страхувальника в розмірі 5011,85 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 39513 від 12.02.2016 р.

Розрахунок суми страхового відшкодування здійснено на підставі рахунку-фактури СТО - ДП "Автотрейдінг Одеса" № АС-0001663 від 12.02.2016 р., згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Hyundai, д.н.з. НОМЕР_1, складає 6 652,28 грн.

Вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Renault", д.н.з .НОМЕР_2, застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9068013 у Приватному акціонерному товаристві "Європейський страховий альянс". Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну становить 50 000,00 грн, розмір франшизи - 0 грн.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки Hyundai, д.н.з. НОМЕР_1, збитки у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що у позивача, на його думку, з моменту виплати страхового відшкодування, виникло право вимоги до відповідача щодо відшкодування спричиненого збитку в межах фактичних затрат на суму 5 011,85 грн.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 354 ГК України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як передбачено ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Пунктом 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як передбачено ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Так, вина ОСОБА_4 була встановлена у судовому порядку, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 р. по справі № 520/2296/16-п.

Вбачається, що ОСОБА_4 уклав з відповідачем договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9068013.

Вказаним полісом передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 50 000,00 грн, франшиза - 0 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 5 011,85 грн суми страхового відшкодування в порядку регресу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно доводів скаржника про те, що у випадку задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з п. 4.5 постанови Пленуму «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 р. № 7 частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи.

Враховуючи те, що позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку із вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, судові витрати залишаються за позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2017 р. у справі № 910/178/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/178/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді Ю.Л. Власов

В.В. Андрієнко