РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017Справа №910/7481/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ"

про стягнення 1 986 951,11 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін

від позивача: Янчик М.І. (за довіреністю)

від відповідача: Коваленко Я.В., Слюзар Т.І. (за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ" (відповідач) 2032665,11 грн. заборгованості за договором на поставку насіння соняшнику № 400126 від 01.02.2017.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на поставку насіння соняшнику № 400126 від 01.02.2017 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття запобіжних заходів, у якій позивач, посилаючись на ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України просить суд накласти арешт на грошові кошти відповідача в сумі 2 032 665,11 грн., які обліковуються на поточному рахунку № 8002 в ПАТ "Альфа-Банк", м. Київ, МФО 300346, а також на інших відкритих ним рахунках у банківських установах, які буде виявлено в ході виконання ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2017 порушено провадження у справі № 910/7481/17, розгляд справи призначено на 30.05.2017.

17.05.2017 від позивача надійшли письмові пояснення щодо заяви про забезпечення позову. У поданих письмових поясненнях позивач зазначив, що допустив помилку у назві заяви, яка за своєю суттю є заявою про забезпечення позову, а не про вжиття запобіжних заходів. Крім того, позивач навів додаткові обґрунтування поданої заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2017 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" про забезпечення позову та з метою забезпечення позову до вирішення спору по суті та набрання рішенням у справі №910/7481/17 законної сили, вжито заходи до забезпечення позову.

29.05.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

30.05.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1 ГПК України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при подальшому розгляді справи № 910/7481/17 буде здійснюватись фіксування судового процесу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2017 відкладено розгляд справи № 910/7481/17 на 15.06.2017.

14.06.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та документи по справі.

У поданому відзиві відповідач просить припинити провадження у справі з зв'язку з наступними обставинами. Станом на 25.05.2017 заборгованість відповідача перед позивачем становила 1986951,11 грн. В процесі перевірки контролюючих органів було встановлено обставини, які у сукупності свідчать про наявність у первинних документах недостовірних відомостей про учасників поставок, фактичну неможливість виконання цих поставок, саме задекларованими контрагентами, спрямованості дій платника та отримання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді зменшення бази оподаткування та, як результат зменшення суми податків, що належать сплаті. Таким чином, відповідач зазначає, що у зв'язку з порушенням позивачем своїх зобов'язань та гарантій за контрактами, відповідачу було завдано збитків в розмірі 3 530 465,64 грн. У зв'язку з викладеним, відповідач зазначає, що 26.05.2017 направив позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, а тому провадження у даній справі підлягає припиненню.

Також, 14.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" про стягнення 4 791 014,24 грн.

В судове засідання 15.06.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

За результатами розгляду в судовому засіданні 15.06.2017 зустрічного позову, останній повернуто судом без розгляду на підставі ст. 60, п. 3 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Також, представниками сторін у судовому засіданні 15.06.2017 подано спільне клопотання про продовження строку вирішення спору, яке просили суд задовольнити.

Приймаючи до уваги обставини справи, предмет спору, в зв'язку з необхідністю надання сторонами пояснень і доказів по справі та необхідністю звернення до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві з запитом про надання інформації, суд вирішив задовольнити клопотання, продовжити строк вирішення спору та відкласти розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/7481/17 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 20.07.2017.

20.07.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про долучення документів.

У письмових поясненнях позивач зазначає, що не має жодних невиконаних грошових зобов'язань перед відповідачем, а тому підстави для припинення провадження відсутні.

20.07.2017 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги на ухвалу від 15.06.2017 про повернення зустрічної позовної заяви.

У судовому засіданні 20.07.2017 судом оголошено перерву до 25.07.2017.

25.07.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи, відзив на письмові пояснення позивача та пояснення щодо проведеного розрахунку однорідних вимог.

У поданих поясненнях відповідач зазначає, що станом на 25.05.2017 сторони мають взаємну кредиторську заборгованість: позивач перед відповідачем у розмірі 5616958,40 грн., та відповідач перед позивачем - 1 986951,11 грн. В результаті проведеного зарахування зустрічних однорідних вимог, станом на 21.07.2017 заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Також відповідач зазначає, що доказом невиконання позивачем взятих на себе зобов'язань є фактичні дані, зазначені у Акті від 24.07.2017 № 183/26-15-14-04-04/39077437 та акті від 17.07.2017 № 499/26-15-14-04-01/39077437, а також податковому повідомленні-рішенні від 10.05.2017 про зменшення розміру від'ємного значення податку на додану вартість. При цьому, відповідач зазначив, що заборгованість позивача перед відповідачем не є санкціями, пенею чи іншими нарахуваннями, а являється сумою заборгованості зі сплачених сум ПДВ.

25.07.2017 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 1986951,11 грн. заборгованості.

Представники відповідача у судовому засіданні 25.07.2017 заявили клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - Головне управління ДФС у м. Києві Державної фіскальної служби України та клопотання про призначення судової економічної експертизи.

При цьому, представники відповідача просили залишити без розгляду клопотання про зупинення провадження у справі, подане 20.07.2017, у зв'язку з чим суд залишив останнє без розгляду.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотань про призначення експертизи та залучення третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 27 ГПК України, у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

У пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 господарським судам України роз'яснено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що рішення у даній справі не вплине на права та обов'язки Головного управління ДФС у м. Києві Державної фіскальної служби України, у зв'язку із чим, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залучення вказаної особи до участі у даній справі.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача про призначення експертизи, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Так, вказане клопотання відповідач обґрунтовує тим, що контролюючий орган не визнав податковий кредит за операціями з позивачем, і як наслідок, контролюючим органом було позбавлено відповідача права на віднесення сум ПДВ за договором до податкового кредиту, тобто податковим органом встановлюється відсутність податку на додану вартість у складі вартості товару, що є предметом купівлі-продажу, а тому відповідач вважає, що у даній справі слід встановити чи підлягають сплаті відповідачем суми податку на додану вартість, що включені до вартості товару, що є предметом купівлі-продажу за Договором, внаслідок невизнання контролюючим органом податкового кредиту з податку на додану вартісь за операцією з купівлі-продажу товару за Договором та відповідно зменшення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, що виникло у відповідача внаслідок здійснення операцій купівлі-продажу за Договором.

Так, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що для з'ясування обставин у даній справі спеціальні знання не потрібні, оскільки в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази у розумінні ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України, для повного та всебічного дослідження обставин справи.

У судовому засіданні 25.07.2017 представник позивача підтримав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив прийняти її до розгляду та задовольнити позовні вимоги в її редакції.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заява позивача про зменшення позовних вимог відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, у зв'язку з чим, подальший розгляд справи буде здійснюватись щодо позовних вимог викладених у даній заяві та відповідно має місце нова ціна позову.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили, з підстав, викладених у відзиві, просили припинити провадження у справі.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 25.07.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ" (далі - покупець) укладено договір № 400126 на поставку насіння соняшнику (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого у порядку та на умовах, передбачених даним Договором, постачальник зобов'язується продати та передати у власність покупця насіння соняшнику врожаю 2016 року (надалі - товар), а покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

Відповідно до п. 3.5 Договору, датою поставки товару вважається дата календарного штемпеля станції призначення про видачу товару покупцю у відповідній залізничній накладній на товар. У випадку поставки товару автомобільним транспортом, датою поставки товару вважається дата підписання сторонами відповідного Акту перерахунку ціни, який є одночасно Актом приймання-передачі товару. Акт перерахунку ціни має містити дані про кількість й якість товару, визначені на складі покупця.

Положеннями п. 5.1 Договору встановлено, що оплата товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:

- 80% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: поставка відповідної частини товару; визначення якості й кількості частини Товару; пред'явлення рахунку-фактури; підписання сторонами відповідної видаткової накладної на частину товару; підписання сторонами відповідного Акту перерахунку ціни на частинуТовару; передача покупцю документів, зазначених у п. 6.1. даного Договору.

- 20% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: реєстрація податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних; перевірка покупцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних та отримання покупцем від контролюючих органів підтвердження фактичної реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 9.1 Договору, даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 березня 2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором. При цьому положення пп. 9.10. та 9.11. даного Договору діють протягом трьох років з дати поставки товару.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв погоджений договором товар на суму 16 850 875,17 грн., що підтверджується видатковими накладними № 1 від 15.02.2017, № 2 від 16.02.2017, № 3 від 17.2.2017, № 4 від 19.02.2017, № 5 від 20.02.2017, № 6 від 21.02.2017, № 7 від 22.02.2017, № 8 від 23.02.2017, № 9 від 26.02.2017, № 10 від 25.02.2017, № 11 від 27.02.2017, № 12 від 24.02.2017, № 13 від 28.02.2017, № 14 від 01.03.2017, № 15 від 26.02.2017, а також Актами перерахунку ціни № МА000000190 від 15.02.2017, № МА000000195 від 16.02.2017, № МА000000200 від 17.02.2017, № МА000000199 від 19.02.2017, № МА000000219 від 20.02.2017, № МАвід 21.02.2017, № МА000000229 від 22.02.2017, № МА000000248 від 23.02.2017, № МА000000272 від 26.02.2017, № МА000000271 від 25.02.2017, № МА000000280 від 27.02.2017, № МА000000270 від 24.02.2017, № МА000000291 від 28.02.2017, № МА000000298 від 01.03.2017, № МА000000325 від 26.02.2017.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на поставку насіння соняшникового № 400126 від 01.02.2017 в частині здійснення оплати за поставлений товар, у зв'язку із чим, позивачем заявлено (у редакції заяви про зменшення позовних вимог) до стягнення 1 986 951,11 грн. заборгованості.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено судом вище, у п. 5.1 Договору сторони погодили, що оплата товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:

- 80% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: поставка відповідної частини товару; визначення якості й кількості частини Товару; пред'явлення рахунку-фактури; підписання сторонами відповідної видаткової накладної на частину товару; підписання сторонами відповідного Акту перерахунку ціни на частинуТовару; передача покупцю документів, зазначених у п. 6.1. даного Договору.

- 20% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: реєстрація податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних; перевірка покупцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних та отримання покупцем від контролюючих органів підтвердження фактичної реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору № 400126 на поставку насіння соняшнику від 01.02.2017, позивач за видатковими накладними № 1 від 15.02.2017, № 2 від 16.02.2017, № 3 від 17.2.2017, № 4 від 19.02.2017, № 5 від 20.02.2017, № 6 від 21.02.2017, № 7 від 22.02.2017, № 8 від 23.02.2017, № 9 від 26.02.2017, № 10 від 25.02.2017, № 11 від 27.02.2017, № 12 від 24.02.2017, № 13 від 28.02.2017, № 14 від 01.03.2017, № 15 від 26.02.2017 поставив відповідачу товар на загальну суму 16 850 875,17 грн.

Крім того, на виконання умов договору, позивач здійснив реєстрацію податкових накладних на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних, на підтвердження чого останнім долучені до матеріалів справи податкові накладні та витяги з автоматизованої системи «Єдине вікно подання електронної звітності» ДФС України.

Відповідачем, на виконання умов договору здійснено часткову оплату товару, у зв'язку із чим, сума боргу становить 1 986 951,11 грн.

Факт поставки товару на загальну суму 16 850 875,17 грн., факт реєстрації позивачем податкових накладних та факт наявності станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду заборгованості у розмірі 1 986 951,11 грн. відповідачем не заперечується.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що відповідно до п. 9.11 договору, позивач гарантував, що він правомірно придбав товар згідно з положеннями Податкового кодексу України, а операція за даним Договором, відповідно, підлягає оподаткуванню ПДВ за основною ставкою.

У випадку невиконання та/або порушення вказаних гарантій та/або зобов'язань, при наданні покупцем постачальнику підтверджуючих документів, а саме, але не обмежуючись: рішення-повідомлення та/або акту контролюючого органу, та/або запиту контролюючого органу про невідповідність даних податкової звітності покупця та постачальника тощо, які свідчать, що покупець був або буде позбавлений права на віднесення сум ПДВ за даним Договором до податкового кредиту та/або відшкодування ПДВ, постачальник зобов'язаний відшкодувати покупцю завдані збитки, включаючи, але не обмежуючись: суми ПДВ, сплачені покупцем постачальнику за даним Договором; штрафні (фінансові) санкції (штрафи), пені тощо, застосовані до покупця відповідними контролюючими органами (п. 9.11 Договору).

Станом на 25.05.2017 заборгованість відповідача перед позивачем становила 1986951,11 грн. В процесі перевірки контролюючих органів було встановлено обставини, які у сукупності свідчать про наявність у первинних документах недостовірних відомостей про учасників поставок, фактичну неможливість виконання цих поставок, саме задекларованими контрагентами, спрямованості дій платника та отримання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді зменшення бази оподаткування та, як результат зменшення суми податків, що належать сплаті. Таким чином, відповідач зазначає, що позивач, з урахуванням положень п. 9.11 договору, повинен відшкодувати позивачу збитки у розмірі 3530465,64 грн., на які було зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ покупця.

Відповідач зазначає, що у зв'язку з викладеними вище обставинами відповідачем направлено позивачу заяву № 2605 від 26.05.2017 про зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 2081273,10 грн., яка отримана позивачем 30.05.2017.

Таким чином, за твердженням відповідача, в результаті проведення зарахування, станом на 12.06.2017 борг відповідача перед позивачем відсутній, а провадження у справі підлягає припиненню.

Суд не погоджується із доводами відповідача та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Стаття 204 ЦК України містить норму про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, для якої достатньо заяви однієї сторони. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 06.05.2008 у справі № 08/47, де суд вказав, що для проведення зарахування необхідна наявність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають зі взаємних зобов'язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами. Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

В пункті 31 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" роз'яснено господарським судам, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за товар, що був поставлений позивачем відповідачу за договором № 400126 на поставку насіння соняшнику від 01.02.2017. При цьому, жодний пункт договору не ставить строк та порядок оплати в залежність від виконання/невиконання/неналежного виконання позивачем умов п. 9.11 Договору.

Зарахування можливе за наявності таких умов:

- зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Відповідач просить зарахувати суми, що фактично, за своєю правовою природою, є збитками відповідача.

Заява про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог та вимога про сплату залишку боргу після проведеного зарахування направлена відповідачем позивачу 29.05.2017. При цьому, жодних доказів того, що станом на 29.05.2017 у позивача вже настав строк виконання зобов'язання перед відповідачем суду не надано.До 29.05.2017 відповідач не звертався з вимогою про сплату суми збитків.

У судових засіданнях та у письмових пояснення, поданих до суду позивач заперечує будь-яку заборгованість перед відповідачем, у зв'язку з чим зарахування є неможливим.

Таким чином, позивач заперечує проти добровільного виконання вимог відповідача з відшкодування сум ПДВ, на які відповідач втратив право як на податковий кредит, що є свідченням існування між сторонами спору з приводу розміру такого відшкодування та наявності підстав для цього. При цьому такий спір не може бути вирішений в межах предмету спору у даній справі.

Отже, оскільки зустрічні однорідні грошові вимоги відповідача до позивача на суму 1 986 951,11 грн. не є безспірними, тобто чітко визначеними, щодо таких зобов'язань не допускається їх зарахування в односторонньому порядку.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 15.02.2016 у справі № 904/6627/15.

При цьому, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутись на загальних підставах до суду з вимогами про стягнення заборгованості, яку вимагає зарахувати на підставі ст. 601 ЦК України.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку факт завдання позивачем відповідачу збитків заперечується останнім, тобто наявний спір відносно характеру зобов'язання, вимоги заявлені позивачем про стягнення коштів за договором не є зустрічними по відношенню до вимог про відшкодування збитків. Вимога про стягнення грошових коштів та вимога про відшкодування збитків, хоча й в грошовому виразі, не є однорідними вимогами. Таким чином, заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог не є безспірною та не відповідає приписам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України в частині однорідності та зустрічності вимог, тому відсутні підстави вважати зобов'язання відповідача на суму 1 986 951,11 грн. припиненими.

З урахуванням викладеного вище, суд відмовляє у задоволені клопотання відповідача про припинення провадження у справі, оскільки підстави для припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України відсутні.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, невиконане зобов'язання за договором у розмірі 1986951,11 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, сума боргу не спростована, то позовні вимоги про стягнення 1986951,11 грн. заборгованості визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ" (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 15/15/6 літ. 1, офіс 407, код 39077437) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТРЕЙД" (01004, м. Київ, вул. Крутий узвіз, буд. 6/2-А, код 37663292) 1 986951,11 грн. заборгованості та 29804,27 грн. втрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2017.

Суддя С.О. Турчин