РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017Справа №910/2049/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 2200 Євро та 788,26 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_3 (представник за довіреністю);

від відповідача - ОСОБА_4 (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Компанії Біочар ЛТД (Biochar LTD), третя особа - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про стягнення 2200 Євро, що на дату підписання позовної заяви, відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 01.12.2016 становило 59799,40 грн. (1 Євро = 27,181545 грн.), заборгованості з оплати послуг перевезення відповідно до Договору-заявки від 14.05.2016

Крім того, позивач просить стягнути нараховані на вказану заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України 788,26 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.04.2017 було замінено відповідача, Компанію Біочар ЛТД (Biochar LTD) на належного - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Разом з тим, 08.06.2017 позивачем, через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано клопотання про залучення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, оскільки у заявці на перевезення від 14.05.2016 визначено останню як виконавця перевезення.

Відповідно до статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

В той же час, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд не знайшов достатніх підстав для залучення ФОП ОСОБА_5 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, оскільки остання не виконувала перевезення за вказаною заявкою, у зв'язку з тим, що немала можливості самостійно виконати таке перевезення, внаслідок чого, на підставі укладеного з позивачем договору про спільну діяльність передала право перевезення позивачеві.

Крім того, в ході розгляду справи, позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 1987,41 Євро грн. та 788,26 грн. 3% річних.

В обґрунтування поданої заяви позивач посилався на те, що в ході розгляду справи позивачеві стало відомо, що 05.08.2016 відповідачем було сплачено на користь позивача 4000 грн., що на день оплати становило 144,78 Євро та 16.09.2016 відповідач сплатив на користь позивача 2000 грн., що на день оплати становило 67,81 Євро, відтак позивач зменшив розмір заявлених позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості.

Судом вищевказана заява позивача прийнята до розгляду, та отже, у відповідності до ст.ст. 22, 55 Господарського процесуального кодексу України, має місце нова ціна позову, з якої підлягає вирішенню спір по даній справі

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, крім того, на підтвердження факту часткової оплати відповідачем суми основної заборгованості подав копію Квитанції №0600-6198-5369-0932 від 23.08.2016 на суму 4990 грн..

Представник відповідача в судовому засідання заперечень з приводу задоволення розглядуваного позову не надав, разом з тим, підтвердив що був відправником вантажу за договором-заявкою від 14.05.2016, крім того, зазначив, що 05.08.2016, 23.08.2016 та 16.09.2016 відповідачем було здійснено часткову оплату наданих послуг з перевезення.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.05.2016 на електронну адресу ФОП ОСОБА_5 надійшла Заявка від Компанії Біочар ЛТД (Biochar LTD) на перевезення вантажу автомобільним транспортом, за умовами якої ФОП ОСОБА_5 приймає на себе зобов'язання з міжнародного перевезення вантажу.

Відповідно до заявки місцем та датою завантаження вантажу - дерев'яне вугілля, визначено с. Луб'янка, Бородянського району, Київської обл., 17.05.2016, вивантаження - по прибуттю у Швецію, 20.05.2016. Вартість перевезення становила 2200 Євро.

При цьому як вбачається з матеріалів справи, зокрема роздруківок з сайту «Ларді-транс», роздруківок електронного листування між сторонами, та пояснень представників сторін, вказана Заявка хоча і була складена від імені Компанії Біочар ЛТД, проте надійшла на адресу електронної пошти ФОП ОСОБА_5 з електронної пошти, що належить ФОП ОСОБА_2, відповідно фактичним замовником перевезення товару на умовах, вказаних у Заявці є ФОП ОСОБА_2, що у судовому засіданні підтвердив як ОСОБА_2 так і представник відповідача, додатково вказавши, що ФОП ОСОБА_2 частково здійснив оплату вказаного перевезення.

За змістом частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір перевезення вантажів у спрощений спосіб шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень та підписання між ними Заявки на автоперевезення, що не суперечить вимогам ст.181 Господарського кодексу України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що 01.03.2016 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено Договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони за договором зобов'язалися шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти для досягнення наступних спільних господарських цілей: надання третім особам транспортно-експедиторських послуг та послуг перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Пунктом 2.1 Договору сторони зобов'язались, окрема виконувати спільні замовлення та замовлення один одного з предмету сумісної діяльності на пріоритетній основі.

Так на підставі зазначеного вище договору ФОП ОСОБА_5 звернулась до позивача - ФОП ОСОБА_1 з Листом від 14.05.2016 в якому, у зв'язку із неможливістю самостійного виконання перевезення відповідно до Заявки від 14.05.2016, просила ФОП ОСОБА_1 здійснити перевезення вантажу, обумовленого вказаною заявкою, власними силами або шляхом залучення стороннього перевізника. Крім того, у вказаному листі ФОП ОСОБА_5 зазначила, що у разі виконання перевезення, остання відступає 100% оплати вартості перевезення на користь ФОП ОСОБА_1

Відтак, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що фактично сторонами за вказаною Заявкою є ФОП ОСОБА_2 (Замовник) та ФОП ОСОБА_1 (Перевізник).

В свою чергу, ФОП ОСОБА_1, на підставі укладеного між ним (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (перевізник) договору перевезення від 01.01.2016, відповідно до умов якого замовник замовляє, а перевізник надає послуги з організації і виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародних сполученнях, залучив останнього як перевізника, надавши йому відповідне замовлення.

Разом з тим, враховуючи зміст Заявки від 14.05.2016, позивач мав отримати в якості плати за вказане перевезення 2200 Євро після розвантаження вантажу у місці призначення.

На підтвердження виконання умов договору-заявки та доставки вантажоодержувачу вказаного вантажу позивачем надано до матеріалів справи оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної CMR №956314 з відмітками про перетин кордону та відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу 25.05.2016.

Однак, відповідач оплату за здійснення перевезення здійснив не в повному обсязі, сплативши на рахунок позивача 4000 грн. та 2000 грн. що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №Р24А117974541А98613 від 05.08.2016 та №Р24А137833192А32739 від 16.09.2016.

Статтею 909 ЦК України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст.929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.929 Цивільного кодексу України договір транспортного експедирування є оплатним.

Відповідно до ст. 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Судом встановлено, що позивач відповідно до умов Заявки від 14.05.2016 здійснив перевезення вантажу, що підтверджується відповідною міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №956314, проте відповідач оплату наданих послуг здійснив не в повному обсязі, заборгувавши позивачу 1987,41 Євро, що на день підписання позовної заяви (01.12.2016), відповідно до офіційного курсу НБУ (1 Євро = 27,181545 грн.) становило 54020,87 грн.

Враховуючи викладене, оскільки є доведеним факт неналежного виконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором та не заперечується представниками відповідача, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 1987,41 Євро, що еквівалентно 54020,87 грн.

В той же час, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач частково погасив перед позивачем заборгованість в сумі 4990 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №0600-6198-5396-0932 від 23.08.2016, чим також фактично визнав факт порушення ним умов укладеного між сторонами договору.

Згідно з ч.1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, враховуючи факт погашення відповідачем частини основної заборгованості в розмірі 4990 грн., провадження у справі в частині стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості підлягає припиненню в зв'язку з відсутністю предмета спору.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову в частині заявлених позовних вимог зі стягнення основної заборгованості та наявності підстав для стягнення з відповідача 49021,87 грн. заборгованості, що еквівалентно 1803,50 Євро, за надані послуги з перевезення.

Крім того позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача 788,24 грн. трьох відсотків річних.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості та відповідності умовам закону та договору, в наслідок чого позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 788,24 грн. трьох відсотків річних підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (02166, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість в розмірі 1803 (одна тисяча вісімсот три) Євро 50 центів (що еквівалентно 49021 (сорок дев'ять тисяч двадцять одна) грн. 87коп.) та витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Провадження у справі в частині стягнення 4990 (чотири тисячi дев'ятсот дев'яносто) грн. основного боргу припинити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписаний 31.07.2017

Суддя Я.В. Маринченко