ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Справа № 922/857/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіКарабаня В.Я.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників
від позивачаАльшина В.В., Тітова І.Б.,
від відповідача Сидоренко В.В.,
від третьої особи 1Прокофєвої Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Фермерського господарства "Свам-Агро"
на рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року
у справі№ 922/857/17 Господарського суду Харківської області
за позовомПриватного підприємства "Укрбалпром"
доФермерського господарства "Свам-Агро"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
1. Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України "Савинський елеватор", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Богодухівське ХПП", 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Золочівське хлібоприймальне підприємство"
простягнення коштів, розірвання договорів та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 Приватне підприємство "Укрбалпром" (надалі - ПП "Укрбалпром", позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Фермерського господарства "Свам-Агро" (надалі - ФГ "Свам-Агро", відповідач), у якому просило:

1) розірвати договори консигнації № 16082016 від 16.08.2016 року та № 04102016 від 04.10.2016 року, укладені між сторонами;

2) стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 715368,50 грн за частково реалізовану ним продукцію - зерно пшениці в кількості 185,810 тон;

3) повернути 920,717 тон пшениці, яка є власністю позивача та передана відповідачеві за договором консигнації № 16082016 від 16.08.2016 року , що знаходиться на зберіганні у третіх осіб, а саме : ДП ДАК "Хліб України" "Савинський елеватор" - пшеницю урожаю 2016 року в кількості 914,190 тон, оформлену за складськими квитанціями на ім'я ФГ "Свам-Агро".

4) повернути 65,360 тон насіння соняшника, яке є власністю позивача та передане відповідачеві за договором консигнації № 04102016 від 04.10.2016 року й знаходиться на зберіганні в ТОВ" Богодухівське ХПП" оформлене за складськими квитанціями на ім'я ФГ "Свам-Агро".

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору договорів консигнації щодо перерахування коштів за продане зерно та неповернення нереалізованого зерна на вимогу власника.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що:

1) позивач не підтвердив належними та допустимими доказами передачу 65,360 тон насіння соняшника;

2) тристоронні акти та складські квитанції підтверджують передачу у власність відповідача зерна пшениці фуражної у кількості 913618 кг, що виключає відносини з приводу консигнації;

3) зерно пшениці фуражної у кількості 913618 кг було відчужено ТОВ "Амплор" за договором купівлі-продажу № 8 від 09.03.2017 року (а.с. 136-141 т. 3);

4) договори консигнації припинили свою дію відповідно до договору консигнації № 12102016 від 12.10.2016 року (а.с. 129-130 т. 1), який є удаваним правочином і фактично є договором купівлі-продажу;

5) договір консигнації № 12102016 від 12.10.2016 року засвідчує отримання позивачем суми, як завдаток, у розмірі 3891000,00 грн, що еквівалентно 149000,00 $ CША.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.03.2017 року (суддя Яризько В.О.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року (головуючий суддя Слободін М.М., суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І.), позов задоволено частково, присуджено стягнути з відповідача на користь позивача

У касаційній скарзі ФГ "Свам-Агро" просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на те, що суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального права (ст.ст. 319, 321, 655, 658, 1011 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст. ст. 24, 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27 червня 2003 р. N 198, розд. V Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 13 жовтня 2008 р. N 661) і процесуального права (ст.ст. 43, 33, 43 Господарського процесуального права (надалі -ГПК України)) та прийняв постанову, що стосується прав і обов'язків ТОВ "Амплор", яке не були залучені до участі в справі.

Представник ФГ "Свам-Агро" ОСОБА_8 надіслав телеграму, в якій просив відкласти розгляд справи у зв'язку з перебуванням у відпусті. Колегія суддів клопотання відхилила, оскільки в судовому засіданні бере участь представник відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши згідно ст.ст. 1115, 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги з таких підстав.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 16.08.2016 року між сторонами було укладено договір консигнації № 16082016, за умовами якого ПП "Укрбалпром" (консигнант) зобов'язується передати товар пшеницю фуражну у кількості 1100 тон, а ФГ "Свам-Агро" (консигнатор) прийняти товар на реалізацію і від свого імені за винагороду передбачену умовами договору реалізувати його третім особам (покупцям) (п.1.1, 2.1 договору). Товар поставляється насипом на елеватор або ХПП, з яким у консигнатора укладений договір зберігання, або на склад консигнатора (п.2.5, 8.1). Товар, переданий консигнатору, є власністю Консигнанта до моменту його продажу (п.4.1). Строк дії договору з моменту його підписання та скріплення печатками до 01.08.2017 року (а.с. 19-21 т.1).

Згідно із специфікацією від 19.08.2016 року, що є додатком № 1 до вказаного договору, поставці підлягає партія товару у кількості 750 т. пшениці фуражної за ціною 3850 грн/тону у загальній вартості 2887500,00грн, в тому числі ПДВ у розмірі 481250,00 грн. Поставка товару здійснюється за рахунок консигнанта протягом 7 днів з моменту підписання специфікації на склад консигнатора, строк консигнації складає 30 днів, строк консигнації розраховується з моменту відвантаження партії товару на склад консигнатора. Консигнатор зобов'язується перерахувати консигнанту грошові кошти протягом 3-х банківських днів з дати продажу товару покупцю (а.с. 22 т.1).

Відповідно до трьохсторонніх актів № 212 від 02.09.2016 року, № 213 від 02.09.2016 року (а.с. 27-28 т. 1), підписаних сторонами та ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Савинський елеватор" ("Зерновий склад" відповідно до договору зберігання № 121-З/ЗБ/2012 від 1208.2016 року), реєстрів накладних та витягів з книги руху зерна, наданих ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Савинський елеватор", у період з 13.08.2016 року по 02.09.2016 року позивачем було передано елеватору на зберігання і переоформлено на відповідача пшеницю 5 класу в кількості 94095 кг та пшеницю 6 класу в кількості 91715 кг, а всього 185810 кг, яке в подальшому, 08.09.2016 року, було реалізувано ПП "Солідарність".

Окрім того, відповідно до трьохсторонніх актів № 310 від 12.10.2016 року, № 311 від 12.10.2016 року (а.с. 29-30 т. 1), складських квитанцій № 1762 від 12.10.2016 року (бланк серії АЦ № 449861) №1763 від 12.10.2016р. (бланк серії АЦ №449862), реєстрів накладних та витягів з книги руху зерна, наданих ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Савинський елеватор", у період з 07.09.2016 року по 12.10.2016 року позивачем було передано елеватору на зберігання і переоформлено на відповідача пшеницю 5 класу в кількості 191771 кг та пшеницю 6 класу в кількості 721847 кг, а всього 913,618 кг (913,618 тон). На момент вирішення спору 913,618 тон пшениці обліковуються за відповідачем та зберігаються на філії ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Савинський елеватор".

Суди також встановили, що 04.01.2016 року сторони уклали інший договір консигнації № 04102016, за яким ПП "Укрбалпром" (консигнант) зобов'язується передати товар насіння соняшника у кількості 225 тон, а ФГ "Свам-Агро" (консигнатор) прийняти вказаний товар на реалізацію і від свого імені за винагороду передбачену умовами вказаного договору реалізувати товар третім особам (п. 1.1, 2.1 договору). Позивачем не були надані акти прийому-передачі товару чи видаткові накладні по передачі товару на консигнацію за цим договором.

01.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з листами, в яких повідомив про відмову від зобов'язання відповідно до ст. 236 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), та п. 9.1 договорів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності підстав відповідно до вимог ст. 188 ГК України, ст. 1025 ЦК України для розірвання в судовому порядку укладених договорів консигнації та зобов'язання повернути 913,618 тон пшениці, оскільки позивач (комітент) повідомив відповідача (комісіонера) про відмову від договорів, проте останній будь-яких дій по поверненню товару, переданого йому на консигнацію, не здійснив. Оскільки, суд встановив, що відповідач 08.09.2016 року реалізував ПП "Солідарність" 185810 кг пшениці, проте кошти в сум 715368,50 грн (185810 кг за ціною 3850 грн/тону) протягом 3-х банківських днів з дати продажу пшениці позивачу не перерахував, суд дійшов висновку про необхідність стягнення цих коштів з відповідача. У частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача повернути насіння соняшнику в кількості 65,360 тон на виконання договору консигнації № 04102016 від 04.10.2016 року суд відмовив з підстав недоведеності.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками місцевого господарського суду погодився. Що стосується доводів відповідача про укладення іншого договору консигнації від 12.10.2016 року, в якому сторони дійшли згоди припинити дію попередніх договорів консигнації (п. 5.2 договору консигнації від 12.10.2016 року) та засвідчили, що відповідачем були передані як завдаток кошти у розмірі 3891000,00 грн, що еквівалентно 149000,00 $ CША, у рахунок належних з нього за договором платежів, то апеляційний суд виходив із відсутності фактичних доказів його укладення. Суд брав до уваги, що позивач заперечує укладання цього договору і вважає його підробленим шляхом використання останнього листа договору від 16.08.2016 року, де містяться відбитки печатки, тому наполягає на наданні обох договорів одночасно для огляду їх в судовому засіданні. Відповідач вимоги суду апеляційної інстанції про надання оригіналів примірників договорів не виконав, пояснював, що договори були вилучені органом слідства в межах кримінального провадження, однак жодних доказів цього (протокол вилучення, обшуку тощо) суду не надав.

Доводи відповідача щодо того, що зібрані у справі докази підтверджують лише факт наявності взаємовідносин між позивачем та відповідним елеватором щодо зберігання зерна і те, що сторонами було укладено інший правочин, який є за своєю правовою природою договором купівлі-продажу, на виконання якого і було передано продукцію, апеляційний господарський суд відхилив, оскільки положення договорів консигнації, які наявні в матеріалах справи, не містять у собі відомостей, які би дозволяли стверджувати, що вони є договорами купівлі-продажу, а специфіка оформлення внутрішніх документів елеватором не може свідчити про набуття відповідачем такого права власності, оскільки переоформлення зерна на ХПП є заміною поклажодавця у договорі зберігання, а не заміною власника зерна.

Вищий господарський суд України вважає, що такі висновки судів є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги ці висновки не спростовують, фактично повторюють доводи апеляційної скарги, які були предметом ретельного дослідження в суді апеляційної інстанції та ним спростовані.

Щодо доводів касаційної скарги про незалучення до участі у справі ТОВ "Амлор", прав і обов'язків якого, на думку відповідача, стосуються оскаржувані судові рішення, оскільки йому було продано спірне зерно за договором від 09.03.2017 року № 8, то суд касаційної інстанції виходить з того, що договір купівлі-продажу є завжди оплатним договором (ст. 691 ЦК України). Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 334 ЦК України). При набутті майна у власність покупець, якому це майн було передано в розпорядження, має сплатити за нього продавцеві ціну обумовлену в договорі, і лише в такому разі може заявляти про порушення своїх прав щодо цього майна. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що на момент винесення судового рішення у справі, договір від 09.03.2017 року № 8 виконаний, зерно передано третій особі, яка сплатила за нього кошти. Відтак, підстави стверджувати, що рішення у справі стосується прав і обов'язків ТОВ "Амплор", у такому випадку відсутні.

Посилання заявника касаційної скарги на порушення судами норм ст. ст. 24, 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27 червня 2003 р. N 198, розд. V Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 13 жовтня 2008 р. N 661, з огляду на неврахування тієї обставини, що оформлені елеватором згідно з цими нормативно-правовими актами первинні документи підтверджують перехід права власності на зерно від позивача до відповідача, Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки договір консигнації є формою договору комісії, за яким власник (консигнант) передає комісіонеру (консигнаторові) товар для реалізації зі складу комісіонера. При цьому, товар, що надійшов на склад комісіонера, залишається власністю консигнанта до моменту його реалізації, що також передбачено і у п. 4.1 обох спірних договорів. Переоформлення зерна на відповідача на зерновому складі здійснюється, оскільки правочини щодо продажу зерна з консигнаційного складу комісіонер (консигнатор) здійснює від свого імені, але в інтересах другої сторони - власника зерна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зважаючи на те, що між сторонами укладені договори консигнації, які чітко визначають особу, яка є власником зерна до моменту його продажу третій особі, суд апеляційної інстанції, оцінивши відповідно до вимог ст. 43 ГПК України документи, що підтверджують рух зерна на хлібоприймальних підприємствах, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що вони ніяким чином не впливають на право власності позивача на це зерно.

Щодо доводів касаційної інстанції про те, що суди обох інстанцій проігнорували, що в матеріалах справи є договір консигнації від 12.10.2016 року, за яким між сторонами виникли правовідносини щодо поставки пшениці, та на виконання якого відповідач передач позивачу грошові кошти в розмірі 3891000,00 грн, то в цій частині доводи є безпідставними, оскільки цей договір був предметом оцінки судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ст. 36 ГПК України оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, на вимогу суду, проте відповідач оригінал цього договору не надав, тому відповідно до вимог ст. 32, 33 ГПК України не довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень.

Окрім цього, суд касаційної інстанції зауважує, що згідно з п. 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки. Пунктом 1 постанови Національного банку України від 06.06.2013 року № 210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" встановлено граничну суму для розрахунків готівкою підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень. Відповідно до п. 3.1 Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів. Відповідач, окрім копії договору консигнації від 12.10.2016 року, який обґрунтовано суд апеляційної інстанції поставив під сумніви, не надав жодних доказів, що підтверджували б факт передання позивачу грошової суми в розмірі 3891000,00 грн. Відтак, доводи касаційної скарги в цій частині судом касаційної інстанції також відхиляються.

Також безпідставним є посилання касаційної скарги на порушення судом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо порушення права відповідача на мирне володіння майном та на п.21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006, адже не будучи власником спірного майна, він не має права мирно володіти цим майном.

У цьому випадку таке право належить саме позивачу, яке і було захищене постановленими у цій справі судовими рішеннями.

Враховуючи викладене, підстав для скасування постановлених у справі судових рішень не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати, пов'язані з розглядом касаційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111, 1211 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фермерського господарства "Свам-Агро" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року у справі № 922/857/17 - без змін.

Поновити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 28.03.2017 року та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
Суддя Карабань В.Я.
СуддяСтратієнко Л.В.