ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Справа № 914/295/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Бойко С.М.

Розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 05.05.2017 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.04.2017 року

у справі №914/295/17

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій", м. Львів

про тлумачення змісту договору

Представники сторін не з'явилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/295/17 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т., введено до складу судовї колегії суддів Давид Л.Л. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.05.17 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 26.06.17.

Ухвалою львівського апеляційного господарського суду від 26.06.17 за клопотанням скаржника розгляд справи відкладено на 06.07.17.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.07.17 розгляд справи відкладено на 20.07.17 та продовжено строк розгляду спору в порядку ст.69 ГПК України.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.17 №325 у справі призначено проведення автоматизованої заміни складу колегії суддів у зв'язку з відпусткою суддів - членів колегії Давид Л.Л. та Малех І.Б.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 18.07.17, до складу судової колегії замість суддів Давид Л.Л. та Малех І.Б. введено суддів Гриців В.М. та Бойко С.М.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.07.17 розгляд справи відкладено на 27.07.17.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.04.17 у справі №914/295/17 (суддя Запотічняк О.Д.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що в п.1.1 договору відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з'ясувати сторонам їх дійсні наміри при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, оскільки, в ньому чітко встановлено, що "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника."

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивач фактично просить суд роз'яснити п 1.1 договору, який вже і так тривалий час виконується сторонами, тому тлумачення умов спірного договору після початку його виконання не відповідає приписам статті 213 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 25.04.17 у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволи та розтлумачити окремі частини договору від 03.09.2007 року №173-п.

При цьому, скаржник покликається на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що місцевим господарським судом залишено поза увагою те, що зміст п.1.1 договору вміщує в собі такі складові, які не дають змоги встановити, що саме є предметом цього договору, а також в чому виражається волевиявлення сторін, чи/або однієї сторони договору в розумінні їх намірів.

З огляду на вказане, апелянт вважає, що вказаний пункт в цій частині є незрозумілим, що унеможливлює правильне встановлення правовідносин, які виникли між сторонами.

Крім того, скаржник зазначає, що незрозумілим для позивача є положення п.1.1 договору в частині прийняття від замовника виробничої площадки з цільовим використанням - для виробничих потреб замовника.

З огляду на наведене, апелянт вважає, що місцевий господарський суд відмовляючи в задоволенні позову не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

22 червня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить рішення місцевого господарсього суду залишити без змін апеляційну скаргу без задоволення з огляду на її безпідставність.

Зокрема, відповідач вважає, що тлумачення позивача, що виробнича площадка надається для здійснення виконавцем підприємницької діяльності передбаченої чинним класифікатором не відповідає та суперечить умовам договору та діючому наказу Фонду державного майна України «Про затвердження Класифікатора державного майна» №461 від 15.03.2006.

При цьому, відповідач вважає обгрунтованою позицію місцевого господарського суду стосовно того, що позивач не ставить питання про тлумачення пункту п.1.1. договору, а фактично просить змінити умови договору.

23 червня 2017 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про призначення у справі будівельно - технічної експертизи для встановлення, на думку позивача, обставин що є необхідними для тлумачення змісту правочину.

Колегія суддів апеляційної інстанції оцінивши подане клопотання не знайшла підстав для його задоволення з огляду на наступне:

Згідно ст. 1 ЗУ "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває в провадженні, зокрема, суду.

Отже, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 Постанови Пленуму ВГСУ №4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи).

Зважаючи на те, що предметом позову у даній справі є тлумачення змісту договору, що є правовим питанням і включає, насамперед, тлумачення значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, то у даному випадку суд не вбачає підстав для призначення у справі будівельно - технічної експертизи.

Також, позивачем подано клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме технічної документації на виробничу площадку, проте судова колегія не вбачає підстав для задоволення такого клопотання зважаючи на те, що у даному випадку до предмета доказування у справі не входить встановлення обставин щодо технічної характеристити виробничої площадки.

19 липня 2017 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу в якому він зазначає про те, що судовими рішеннями у справі №5015/5379/11 досліджено питання щодо технічних характеристик виробничої площадки, що є предметом договору, який просить тлумачити позивач, та встановлено, що така вироднича площадкає інженерною спорудою, а отже є нерухомим майном.

27 липня 2017 року від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розглянувши подане клопотання колегія суддів зазначає таке:

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для реалізації якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги те, що розгляд справи вже відкладався, у матеріалах справи наявні відомості та документи, необхідні для перегляду рішення в апеляційному порядку, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення та можливість закінчення розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Колегія суддів, заслухавши у судових засіданнях 26.06.17, 06.07.17, 20.07.17 пояснення присутніх представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, 3 вересня 2007 року між Державним підприємством МО України «Львівський завод збірних конструкцій» (виконавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_2 (замовник) укладено договір №173-п.

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець передає, а замовник приймає в тимчасове користування виробничої площадки площею 193,35 кв.м, яка знаходиться у володінні ДП «ЛЗЗК», АДРЕСА_1 виробнича площадка надається для виробничих потреб Замовника.

Відповідно до акту прийому - передачі в користування виробничої площадки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 03.09.2007, замовником прийнято в строкове платне користування зазначену виробничу площадку.

Покликаючись на те, що в ході розгляду справи №914/3037/15 предметом якої є розірвання договору №173-п від 03.09.2007 між сторонами виникли спірні питання в частині розуміння змісту його окремих положень, ФОП ОСОБА_2 звенулася до суду з позовом до Державного підприємста МО України «Львівський завод збірних конструкцій» про тлумачення змісту договору.

Зокрема, просить постановити рішення про тлумачення змісту окремих частин Договору від 03 вересня 2007року №173-п а саме:

- тлумачити пункт 1.1 розділу 1 (Предмет договору), договору від 03 вересня 2007року №173-п, укладеного між державним підприємством Міністерства оборони України "Львівський завод збірних конструкцій" (іден. код 08006864) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (іден. номер НОМЕР_1) наступним чином: "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, та не є об'єктом нерухомого майна; виробнича площадка надається для здійснення Виконавцем, підприємницької діяльності, передбачених чинним Класифікатором видів економічної діяльності, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Виконавця".

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, укладаючи договір пунктом 1.1 було визначено, що виконавець передає, а замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, виробнича площадка надається для виробничих потреб замовника.

Приписами ст. 637 ЦК України визначено, що тлумачення умов договору здійснюється у відповідності до ст. 213 цього Кодексу.

В силу приписів ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Дослідивши усі обставини справи, місцевий господарський суд встановив відсутність в пункті 1.1. договору від 03.09.2007 року №173-п незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Водночас, позов про тлумачення змісту договору шляхом викладення його в розумінні позивача, суперечить законодавчо визначеним правилам тлумачення змісту правочину.

При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень (постанова ВГС України від 24.02.16 у справі № 904/6486/15).

Разом з цим, як правильно зазначено місцевим господарським судом, позивач просить розтлумачити умови договору, який вже тривалий час виконується сторонами, що суперечить вимогам ст.213 ЦК України.

Крім того, звертаючись з позовом про тлумачення п.1.1 договору, шляхом викладення його в розумінні позивача, а саме "Виконавець передає, а Замовник приймає в тимчасове користування виробничу площадку площею 193,35 кв.м., яка знаходиться у володінні ДП "ЛЗЗК", АДРЕСА_1, та не є об'єктом нерухомого майна; виробнича площадка надається для здійснення Виконавцем, підприємницької діяльності, передбачених чинним Класифікатором видів економічної діяльності, які зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Виконавця", фактично створює нові умови, які відсутні в змісті спірного пункту, хоча тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючі умови угоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що тільки після прийняття судом касаційної інстанції постанови у справі №914/3037/15 виникли суперечності щодо змісту п.1.1. договору, які полягають у невизначеності і незрозумілості буквального значення слів і понять, що спричинило необхідність тлумачення цього пункту договору, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки, як зазначено вище, тлумачення змісту окремих частин правочину можливе до початку виконання сторонами його умов. Вказівки, які дав ВГС України, у постанові у справі №914/3037/15, є обов'язковими для місцевого господарського суду під час нового розгляду вищенаведеної справи, однак не є підставою для призначення експертизи у даній справі щодо тлумачення змісту правочину.

Крім того, як вірно зазначено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу та представником відповідача у судовому засіданні, рішенням Господарського суду Львівської області від 15.11.11 у справі №5015/5379/11 залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, встановлено, що виробнича площадка, яка передана в користування (п.1.1. договору «предмет») є інженерною спорудою, що відноситься до групи нерухомого майна. А тому дана обставина не підлягає доказуванню в силу ст.35 ГПК України.

Таким чином з огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Твердження апелянта про порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, колегія суддів не вбачає.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судовий збір належить покласти на скаржника в порядку вимог ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 25.04.17 у справі №914/295/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 31.07.17.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Бойко С.М.