ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2017 р. Справа № 911/1625/17

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арія-текстиль", Київська обл., м. Вишгород

до Дочірнього підприємства "Рітейл центр", Київська обл., м. Ірпінь

про стягнення 20 194,03 гривень

за участю представників:

від позивача: Гончар Л.В. (довіреність б/н від 19.05.2017)

від відповідача: Потапенко С.М. (довіреність б/н від 21.04.2017)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.05.2017 через канцелярію господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Арія-текстиль" (далі - ТОВ "Арія-текстиль"/позивач) до Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" (далі - ДП "Рітейл Центр") про стягнення 17 425,47 гривень, у тому числі: 14 964,40 грн основного боргу за договором №РЦ023242 від 27.01.2014, 1 555, 48 грн пені, 174,65 грн 3% річних та 730,94 грн інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, згідно якого просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.05.2017 порушено провадження у справі 911/1625/17 та призначено її до розгляду на 19.06.2017.

19.06.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої ТОВ "Арія-текстиль" просило суд стягнути з відповідача 22 010,08 грн, у тому числі: 14 964,40 грн основного боргу, 3 152,07 грн пені, 344,70 грн 3% річних та 3 548,91 грн інфляційних втрат.

У судових засіданнях 19.06.2017 та 04.07.2017 суд оголошував перерви до 04.07.2017 та 10.07.2017 відповідно.

10.07.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої ТОВ "Арія-текстиль" просило суд стягнути з відповідача 17 041,96 грн, у тому числі: 14 343,54 грн основного боргу, 567,36 грн 3% річних та 2 131,06 грн інфляційних втрат.

Водночас, відповідно до поданої заяви позивач відмовився від вимоги про стягнення з відповідача 3 152,07 грн пені. Відповідна заява підписана представником позивача Гончар Л.В., право відмови від позовних вимог якій надано згідно довіреності б/н від 19.05.2017.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

27.01.2014 між ДП "Рітейл Центр" (далі-покупець) та ТОВ "Арія-текстиль" (далі-постчальник) було укладено договір №РЦ023242 (далі-договір поставки), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації покупцем через мережу магазинів "Фуршет".

Відповідно до п. п. 3.1., 5.1., 7.1. та 10.1. договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні.

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Покупець оплачує товар, що поставляється за цінами, погодженим сторонами в специфікаціях та підтвердженими у накладних.

Даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і дії до 31.12.2016.

Поряд з тим, 27.01.2014 між ДП "Рітейл Центр" (далі-виконавець) та ТОВ "Арія-текстиль" (далі-замовник) укладено договір про надання послуг №ВЗРЦ023242, відповідно до якого в порядку та на умовах визначених цим договором замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов'язується надати замовнику за плату маркетингові послуги (далі - послуги), вказані в підпункті 1.2. даного договору, стосовно товарів поставлених замовником згідно договору №РЦ023242 від 27.01.2014 в мережу магазинів виконавця «Фуршет», вказаних в додатку №1 до цього договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що за період з 27.01.2017 по 31.12.2016 ТОВ "Арія-текстиль" поставило відповідачу товар загальною вартістю 360 737,03 грн.

В підтвердження відповідних обставин, позивач надав суду, зокрема, копії видаткових та накладних:

- №317 від 13.08.2014 на суму 56 772,02 грн;

- №384 від 23.09.2014 на суму 3 060,83 грн;

- №95 від 06.10.2015 на суму 8 633,71 грн;

- №97 від 07.10.2015 на суму 34 359,42 грн;

- №98 від 07.10.2015 на суму 17 424,16 грн;

- №99 від 07.10.2015 на суму 14 777,70 грн;

- №144 від 10.12.2015 на суму 3 486,00 грн;

- №8 від 18.01.2016 на суму 4 177,32 грн;

- №9 від 18.01.2016 на суму 7 230,48 грн;

- №10 від 18.01.2016 на суму 2 817,36 грн;

- №53 від 04.03.2016 на суму 14 491,14 грн;

- №69 від 06.04.2016 на суму 35 994,90 грн;

- №71 від 12.04.2016 на суму 105 829,86 грн;

- №74 від 12.04.2016 на суму 12 506,04 грн;

- №78 від 21.04.2016 на суму 39 176,09 грн.

Як зауважив позивач, відповідач отриманий товар частково оплатив та повернув.

До того ж, відповідно до викладених позивачем пояснень, між сторонами було проведено взаємозалік наданих послуг за договором №ВЗРЦ023242 від 27.01.2014.

В підтвердження вищенаведених обставин суду надано підписані сторонами акти перевірки розрахунків з 01.02.2017 по 28.02.2017 та з 01.03.2017 по 31.03.2017, довідку АТ «ПроКредит банк» №5-2/17/319 від 13.06.2017, а також розгорнуту довідку №19/06-4 від 19.06.2017 за підписами головного бухгалтера та директора ТОВ "Арія-текстиль".

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини здійснення відповідачем часткових розрахунків, повернення товару та проведення між сторонами взаємозаліку, позивач зазначив, що у ДП "Рітейл Центр" перед відповідачем виникала заборгованість у розмірі 14 343,54 грн.

Посилаючись на те, що відповідач остаточні розрахунки за поставлений згідно договору товар не провів, позивач просить суд стягнути з першого, зокрема, 14 343,54 грн основного боргу.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що обов'язок по оплаті товару за договором ставиться в залежність від реалізації відповідної продукції, а тому, враховуючи наявність залишків нереалізованого товару на суму 14 849,34 грн згідно даних бухгалтерського обліку, ДП "Рітейл Центр" вважає, що обов'язок по оплаті відповідного товару у нього ще не настав, відтак вимоги позивача щодо стягнення як основної сум боргу, так і 3% річних та інфляційних втрат, є безпідставними.

Дослідивши повно і всебічно матеріали справи та подані докази, суд встановив, що заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача 14 343,54 грн основного боргу підлягає задоволенню виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 265, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 712 та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 7.9. договору оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 30 (тридцять) днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 грн з кожного магазину.

З огляду вищезазначеного, підписання відповідачем спірних видаткових накладних згідно договору без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про його прийняття відповідачем, що породжує для останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі.

Доводи ж відповідача про відсутність у нього обов'язку оплатити отриманий товар з огляду на наявність залишків нереалізованого товару на заявлену до стягнення суму визнаються судом неспроможними, оскільки належних та допустимих доказів наявності у ДП "Рітейл Центр" відповідних залишків нереалізованого товару суду не надано, а суб'єктивні посилання відповідача на відповідні обставини не є належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 34, 36 ГПК України.

Інші ж посилання відповідача на необґрунтований розрахунок суми боргу та неврахування позивачем здійснених ДП "Рітейл Центр" оплат спростовуються наявними в матеріалах справи первинними документами та розрахунками позивача.

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач свої грошові зобов'язання щодо оплати вартості поставленого товару належним чином не виконав, а також те, що розмір заявленої до стягнення заборгованості є арифметично вірним, суд дійшов висновку про про задовлення вимоги позивача про стягнення з відповідача 14 343,54 грн основного боргу як такої, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань по оплаті отриманого за договором товару, позивач просить суд стягнути з відповідача:

- 567,36 грн 3% річних, нарахованих:

з 08.10.2015 по 10.07.2017 на 738,87 грн боргу;

з 19.01.2016 по 10.07.2017 на 336,00 грн боргу;

з 13.04.2016 по 10.07.2017 на 13 225,20 грн боргу;

з 22.04.2016 по 10.07.2017 на 548,91 грн боргу;

- 2 131,06 грн інфляційних втрат, нарахованих:

з листопада 2015 року по травень 2017 року на 738,87 грн боргу;

з лютого 2016 року по травень 2017 року на 465,72 грн боргу;

з травня 2016 року по травень 2017 року на 13 225,20 грн боргу;

з травня 2016 року по травень 2017 року на 548,91 грн боргу.

Приписами ст. 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, в силу вимог ст. ст. 530, 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, за приписами вищенаведених норм для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат необхідним є встановлення моменту, з якого боржник вважається таким, що прострочив.

Обґрунтовуючи встановлення моменту, з якого боржник вважається таким, що прострочив грошове зобов'язання за договором, позивач зазначив, що вартість отриманого товару за договором відповідач зобов'язаний був оплатити у порядку ст. 692 ЦК України - з моменту отримання товару за видатковими накладними, оскільки механізму та порядку реалізації товару умовами договору не передбачено.

Так, зі змісту договору слідує, що строк виконання зобов'язання по оплаті товару визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати - після реалізації товару кожні 30 днів за умови наявної у кожному магазині суми реалізації не менше, ніж 500,00 грн.

Однак, встановити момент (день, місяць, рік) реалізації отриманого відповідачем товару за договором у суду відсутня можливість, оскільки сторонами не надано як доказів на підтвердження здійснення відповідної реалізації, так і доказів на підтвердження наявності у відповідача залишків нереалізованої продукції.

Отже, вищенаведені обставини відсутності дати реалізації відповідачем отриманого за договором товару на відповідно заявлену суму боргу унеможливлюють встановлення судом моменту (день, місяць, рік) виникнення у відповідача обов'язку по сплаті вартості товару, а тому і моменту, з якого останній вважається таким, що прострочив у розумінні ст. 612 ЦК України.

Посилання ж позивача на визначення моменту, з якого боржник вважається таким, що прострочив грошове зобов'язання за договором, з дня, наступного за останнім днем від дати отримання відповідачем товару у порядку ст. 692 ЦК України, судом визнаються неспроможними, оскільки сторонами згідно п. 7.9. договору термін оплати товару встановлено, у той час як ст. 692 ЦК України передбачає обов'язок негайної сплати вартості товару лише за умови, якщо що договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, відтак альтернативне визначення моменту виникнення грошового зобов'язання суперечить приписам цивільного законодавства.

Інші ж доводи позивача щодо визначення моменту, з якого боржник вважається таким, що прострочив грошове зобов'язання за договором, у порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, з підстав того, що договір припинив свою дію, оцінюються судом критично, оскільки такої підстави припинення зобов'язання, як закінчення терміну дії договору, норми законодавства не містять, а тому зобов'язання по оплаті отриманого за договором товару має бути виконаним у передбачений умовами відповідного правочину спосіб.

З огляду вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 567,36 грн 3% річних та 2 131,06 грн інфляційних втрат є необгрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Водночас, відповідно до поданої 10.07.2017 заяви позивач відмовився від вимоги про стягнення з відповідача 3 152,07 грн пені. Відповідна заява підписана представником позивача Гончар Л.В., право відмови від позовних вимог якій надано згідно довіреності б/н від 19.05.2017.

Приписами ч. 4 ст. 22, ч. ч. 1, 4 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи, що відмова позивача від позову в частині вимог про стягнення з відповідача сум пені не суперечить законодавству України та не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про прийняття відповідної відмови позивача та припинення провадження у даній справі в частині вимог про стягнення з ДП "Рітейл Центр" 3 152,07 грн пені в порядку п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Судом роз'яснено позивачу, що повторне звернення до господарського суду зі спору між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Крім того, разом з позовними вимогами позивач просить суд стягнути з відповідача 10 000,00 грн послуг адвоката - Гончар Л.В.

В підтвердження відповідної вимоги позивач надав суду:

- ордер КС №197208 від 19.06.2017, виданий ТОВ "Арія-текстиль";

- копію договору про надання правової допомоги №17/05 від 17.05.2017, укладеного між АО «Правозахист» та ТОВ "Арія-текстиль";

- копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Гоначар Л.В. НОМЕР_1 від 31.03.2005;

- копію акта надання послуг - правової допомоги №6/01 від 08.06.2017;

- платіжне доручення №143 від 06.06.2017 на суму 10 000,00 грн.

Приписами ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У відповідності до п. 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи наведене, беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, участь адвоката у судових засіданнях, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення зазначеної вимоги позивача та стягнення з відповідача вартості послуг адвоката у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у 2017 році - 3 200,00 грн, пропорційно розміру присуджених до стягнення сум.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до приписів ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 44, 49, 80 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 525, 526, 530, 612, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 265 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Арія-текстиль" від позовної вимоги про стягнення з Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" 3 152,07 грн пені.

2. Провадження у справі №911/1625/17 в частині позовної вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Арія-текстиль" про стягнення з Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" 3 152,07 грн пені припинити.

3. Позовні вимоги задовольнити частково.

4. Стягнути з Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Шевченка, 16, кім. 5, ідентифікаційний код 38734018) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арія-текстиль" (07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Новопромислова, 2-А, ідентифікаційний код 38734018) 14 343 (чотирнадцять тисяч триста сорок три) грн 54 коп. основного боргу, 2 272 (дві тисячі двісті сімдесят дві) грн 96 коп. послуг адвоката та 1 136 (одну тисячу сто тридцять шість) грн 46 коп. судового збору.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 20.07.2017.

Суддя В.А. Ярема