ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2017 р. Справа № 925/895/17

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М., з секретарем Буднік А.М. за участю представників сторін:

від позивача: Дворкова А.В. - за довіреністю;

від відповідача: Биченко І.Я. - адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Черкаської міської ради до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення 42 764,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 42 764,43 грн. боргу, з яких 41 254,70 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та 1509,73 грн. пені за прострочення розрахунків на підставі укладеного між сторонами договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013 року.

В засіданні представник позивача свої вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з мотивів, що договір між сторонами про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач ніколи не користувався земельною ділянкою по АДРЕСА_1, а предмет договору за межами і площею не визначений взагалі. Представник відповідача просить суд згідно п. 1 ст. 83 ГПК України визнати недійсним вказаний договір в зв'язку з невідповідністю угоди чинному законодавству України. Також просить застосувати до позовних вимог про стягнення боргу строк позовної давності.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, які були надані в ході розгляду справи та дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю, визнавши недійсним договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013 року, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

07 листопада 2013 року між Черкаською міською радою в особі секретаря міської ради Білоусова Віктора Федоровича (Власник і позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Землекористувач і відповідач) було укладено договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) ( а.с. 9), у відповідності до якої сторонами узгодження питання сплати відповідачем на користь позивача коштів за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 без оформлення документів, що посвідчують право на землекористування.

При цьому за умовами п. 1 договору відповідач визнає, що земельну ділянку він використовує з 01.03.2013 року і погоджується, що він без складення акта про визначення збитків та розгляду питання в суді, сплатить позивачу протягом 2х місяців 5695,04 грн. рівними частинами по 2847,52 грн.

З 01.11.2013 відповідач зобов'язався сплачувати позивачу щомісячну плату за користування земельною ділянкою 711,88 грн. згідно рішення Черкаської міської ради від 27.12.2012 року № 3-1499 "Про міський бюджет на 2013 рік". В разі будь-яких змін розміру орендної плати, що діють у м. Черкаси, розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, розмір щомісячної плати змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору.

Договір укладено до 01.10.2016 року ( п. 12 договору) з правом пролонгації.

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його реєстрації в управлінні земельних ресурсів департаменту містобудування виконкому Черкаської міської ради ( п. 15).

Вказаний договір зареєстровано в управлінні земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури, будівництва та землеустрою 07 листопада 2013 за № 476, про що зроблено запис у договорі.

У разі коли Землекористувач продовжує використовувати частину прибудинкової території після закінчення строку дії цього договору, то за відсутності письмових заперечень Землевласника протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, цей договір вважається продовженим на той самий термін на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 12.3).

За доводами позивача, у п. 1 договору допущено описку щодо адреси розташування земельної ділянки, якою користується відповідач і фактична адреса землекористування - АДРЕСА_2.

Суд відхиляє такі доводи представника позивача, оскільки у відповідності до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 13 договору сторонами застережено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

При цьому чинним законодавством не передбачено порядку виправлення описок у договорі. Про те, що адреса земельної ділянки АДРЕСА_1 є опискою і це визнається обома сторонами в період дії договору від 07.11.2013 року, жодним документом між сторонами чи іншим доказом, не підтверджено.

Також у договорі прямо не вказано, в якому населеному пункті знаходиться ця земельна ділянка.

Договір не містить вказівки на те, на яких підставах відповідач користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (що там розташовано, чи яка діяльність здійснюється).

Суд не приймає в якості доказу фактичного користування відповідачкою земельною ділянкою по АДРЕСА_2 за договором від 07.11.2013 року Розрахунок збитків на суму 8542,55 грн. на рік (711,88 грн. щомісячно) а.с. 11) із площі нарахування плати за землю 129,8 кв.м, оскільки на цьому розрахунку немає вказівки, що це додаток до договору між сторонами від 07.11.2013 і невідомо, коли цей розрахунок було складено та погоджено сторонами.

Також не може бути таким доказом і договір оренди об'єкта нерухомості № 1614 на оренду відповідачем 129,80 кв.м. частин першого та четвертого поверху будівлі по АДРЕСА_2, оскільки такий договір між сторонами укладено лише 01.02.2016 року (а.с. 12).

Представник відповідача слушно зауважив, що згідно проложень ст. 796,797 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки. Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Отже, якщо позивач вважає, що договір від 07.11.2013 року стосується оренди відповідачем приміщеннями на першому та четвертому поверхах будівлі по АДРЕСА_2 і пов"язаного із цим землекористування, то всі питання про плату за користування земельною ділянкою повинні вирішуватися у договорі оренди об"єкта нерухомості № 1614 від 01.02.2016.

При цьому в порядку ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони могли встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Також договір між сторонами від 07.11.2013 року не містить вказівку на площу земельної ділянки, якою користується відповідач і за яку йому нараховано до відшкодування плату як неодержаний позивачем доход через неоформлення відповідачем правовстановлюючих документів.

У зв'язку з тим, що відповідач не виконав умови договору та за період з листопада 2013 року по травень 2017 року не сплатив на користь позивача 41 254,70 грн. (а.с. 15). позивач звернувся з позовом про примусове стягнення нарахованої плати.

Заперечуючи проти позову відповідач просить визнати недійсним укладений між сторонами договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013, яким позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів.

На думку суду, укладений між сторонами договір від 07.11.2013 суперечить положенням чинного законодавства та має бути визнаний недійсним, виходячи з наступного:

Сторони у справі є господарюючими суб'єктами. Згідно положень ст. 3 ЦК України та ст. 6 ГК України до загальних засад цивільного судочинства віднесено свободу договору та свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як встановлено судом, договір від 07.11.2013 року між сторонами не містить узгодженої обома сторонами площі земельної ділянки, якою користується відповідачка; не має вказівки на первинні документи про її визначення; не містить посилання, яким чином відповідач використовує цю земельну ділянку (зокрема, що на ній знаходиться), а за доводами самого позивача, адреса земельної ділянки по АДРЕСА_1 взагалі не відповідає дійсності; також чітко не вказано, в якому населеному пункті вона знаходиться. Представник відповідачки заперечив факт користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 своєю довірителькою і вказав, що вона не має до неї ніякого відношення.

Зміни до договору від 07.11.2013 за згодою сторін про усунення таких недоліків ніколи не вносилися, докази про протилежне суду не подані.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, вказаною нормою встановлюється презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована за прямою вказівкою закону (нікчемний правочин) або за рішенням суду.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, при винесенні рішення по господарському спору суд має право визнати недійсним пов'язаний з предметом спору договір, якщо встановить, що такий договір суперечить законодавству.

В пункті 2.3. постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Факт добровільного підписання обома сторонами договору від 07.11.2013 року, чітке визначення у ньому платежів, які повинен відповідач сплатити на користь позивача і навіть часткове виконання відповідачем цього договору не є беззаперечним доказом дійсності вказаної угоди.

За змістом договору від 07.11.2013, місце розташування, межі, площа земельної ділянки і вказівка на підстави користування нею з боку відповідача по справі є істотними умовами договору між сторонами, з приводу яких в обов'язковому порядку повинно відбутися належне узгодження цих умов договору, як істотних. Відсутність узгодженого предмету договору по площі та місцю розташування земельної ділянки беззаперечно свідчить про недійсність договору, оскільки цим порушено положення ст. 180 Господарського Кодексу України.

Виходячи з того, що позивачем не спростовано факт невідповідності договору від 07.11.2013 року чинному на момент її укладення (і на даний час) законодавству України, тому суд, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 83 ГПК України, визнає укладений між сторонами договір від 07.11.2013 недійсним у повному обсязі та з часу його укладення.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Внаслідок визнання недійсним договору від 07.11.2013 року з моменту його укладення, відповідач не повинен сплачувати Черкаській міській раді встановлену цим договором плату на відшкодування неодержаного позивачем доходу за використання земельної ділянки без правоустановчих документів.

З цих підстав у задоволенні позову Черкаської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів слід відмовити повністю як за вимогами про стягнення основного боргу, так і за похідними вимогами про стягнення пені, оскільки позов обґрунтовано саме невиконанням відповідачем умов договору, який судом визнано недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення боргу слід залишити без розгляду, оскільки у позові відмовлено з інших підстав.

На підставі статті 49 ГПК України, при відмові у позові, судові витрати у даній справі повністю покладаються на позивача і не підлягають до відшкодування за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 49, п. 1 ч. 1 ст. 83, 82, 84, 85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Визнати недійсним з моменту укладення договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07 листопада 2013 року, укладений між Черкаською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 щодо відшкодування неодержаного доходу за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

2. У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 02 серпня 2017 року

Суддя Н.М. Спаських