КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа№ 910/18887/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Шегера І.П. - дов. №17-У від 22.12.2016р.

від відповідача: Бєлячкова О.В. - дов. № 6-48 від 10.01.2017р.

розглянувши апеляційні скарги Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р.

у справі № 910/18887/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення коштів

В судовому засіданні 19.07.2017р. відповідно до ст.ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі-відповідач) про стягнення 191 810,34 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, 29 017,68 грн. інфляційних втрат, 16 242,57 грн. 3% річних, 197 617,88 грн. пені у розмірі 0,1% вартості товарів за кожен день прострочення, 202 673,60 грн. штрафу у розмірі 7% за прострочення оплати за договором понад 30 днів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. у справі №910/18887/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 49 060,27 грн. пені, 4 894,75 грн. 3% річних та 809,32 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач 13.02.2017р. звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував факт невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, доводи суду ґрунтуються на вимогах позовної заяви, без урахувань доводів відповідача та фактичних обставин справи, що є порушенням ст. 43 ГПК України.

Крім цього, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні інших нарахувань, оскільки одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України, а тому вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити на його користь пеню у розмірі подвійної облікової ставки та пеню і штраф згідно вимог ст. 231 ГПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 13.04.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Куксов В.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.05.2017р.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач 04.05.2017р. звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ не відповідає обставинам справи, оскільки сторонами у договорі не передбачено можливості стягнення пені у випадку порушення грошового зобов'язання.

При цьому апелянт зазначає, що у проведеному судом розрахунку 3% річних невірно визначено період прострочення, який не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, зокрема п.5.1 договору.

Згідно пп. 2.3.44. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу відповідача у справі №910/18887/16 передано раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Іоннікова І.А., Куксов В.В.

Розпорядженням начальника управління від 18.05.2017 №09-53/1934/17, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Куксова В.В., відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49 пункту 2.3 положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/18887/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.05.2017р., у зв'язку з перебуванням судді судді Куксова В.В. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017р. колегією суддів у складі: головуючого судді Скрипки І.М., суддів Гончарова С.А., Іоннікової І.А. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.05.2017р.

Відповідно до п.п.2.3.44, п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016, у справі №910/18887/16, передана раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2017р. апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, об'єднано в одне апеляційне провадження з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва, останній раз на 19.07.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 19.07.2017р. підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі, заперечував проти доводів відповідача, викладених в його апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 19.07.2017р. підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові, заперечував проти доводів позивача, викладених в його апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, та залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 березня 2016 року між Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі - позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" в особі філії УМН "Львівтрансгаз" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки стисненого природного газу № (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник, який є власником товару, зобов'язується поставити і передати його у зумовлені цим договором строки і порядку у власність покупця в об'ємі 413 764,80 тис. м3, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору товар, що є предметом цього договору - стиснений природний газ метан, що відповідає вимогам ГОСТ 5542-87, ДСТУ ГОСТ 27577-2005: "Газ природний паливний компримований для двигунів внутрішнього згоряння. Технічні умови" (код предмета закупівлі, згідно класифікатора 06.20.1./ 24321000-0/ 09123000-7 Газ природній, скраплений або в газоподібному стані (Вуглеводні (Стиснений природний газ (метан))).

Загальна ціна цього договору складає - 7 844 980,61 грн., в т.ч. ПДВ 1 307 496, 77 грн. (п. 4.2. договору).

За умовами п. 5.1. договору оплата за товар здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий товар здійснюється до 20 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.

У відповідності до п. 8.1. договору, за порушення умов цього договору сторони несуть відповідальність у встановленому законодавством України порядку.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині розрахунків до - повного виконання (п. 7.1. договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору передав, а відповідач прийняв стиснений природний газ на загальну суму - 6 574 525,26 грн., при цьому, позивач вказує, що відповідач за отриманий природний газ вчасно не розрахувався, а відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за договором з штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання в загальному розмірі 637 362,07 грн., з яких: пеня - 191 810,34 грн., інфляційні втрати - 29 017,68 грн., 3% річних - 16 242,57 грн., пеня згідно ст. 231 Господарського кодексу України - 197 617,88 грн. та штраф 7% відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України - 202 673,60 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що сторонами в договорі поставки стисненого природного газу № від 25.03.2016 року не визначено можливості стягнення пені, а ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не може бути застосована до спірних правовідносин, у зв'язку з чим стягнення пені в розмірі 0,1% та штрафу 7% є безпідставним. Також відповідач вказав, що інфляційні нарахування за вказані періоди є відсутніми, а розмір 3% річних, згідно поданого контррозрахунку, становить - 3 943,26 грн.

Задовольняючи позов частково в частині стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, місцевий господарський суд виходив з наявності правових підстав для її стягнення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 25.03.2016р. між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір поставки стисненого природного газу №, відповідно до п. 1.1. якого постачальник, який є власником товару, зобов'язується поставити і передати його у зумовлені цим договором строки і порядку у власність покупця в об'ємі 413 764,80 тис. м3, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити його на умовах цього договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 6 574 525,26 грн., що підтверджується актами приймання-передачі продукції (стисненого природного газу) від 31.03.2016 року, від 30.04.2016 року, від 31.05.2016 року, від 30.06.2016 року, від 31.07.2016 року, від 31.08.2016 року.

Зазначені акти приймання-передачі продукції (стисненого природного газу) містять кількість поставленого товару, вартість, складені в останній день місяця, підписані уповноваженими представниками сторін договору без жодних зауважень та заперечень, скріплені печатками підприємств, належним чином завірені копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно положень ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до абз. 3 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Колегія суддів зазначає, що укладеним між сторонами договором не передбачено стягнення пені, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними, а посилання позивача на ч.2 ст.343 ГК України як на закон, яким передбачено застосування пені за несвоєчасні розрахунки є необґрунтованим, оскільки у даній статті зазначено, що пеня стягується в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, тобто цим положенням встановлено максимальний розмір пені, а не обов'язковість її нарахування.

Отже сторонами у договорі не визначено можливості стягнення пені у випадку порушення грошового зобов'язання, а тому рішення суду про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є безпідставним.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про незаконність оскаржуваного рішення в частині стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у розмірі 0,1%, згідно ст.231 Господарського кодексу України, в сумі 197 617,88 грн. та штрафу у розмірі 7%, згідно ст.231 Господарського кодексу України, в розмірі 202 673,60 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14"Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.02.2014 року у справі №3-14гс14, та постанові Вищого господарського суду України від 19.10.2016 року у справі №921/1179/15-г.

Пунктом 1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що грошовим зобов'язанням - є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У даному ж випадку штрафні санкції заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Таким чином, з огляду на те, що позовні вимоги Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" обґрунтовані саме порушенням відповідачем свого зобов'язання з оплати товару за договором поставки стисненого природного газу № від 25.03.2016р., вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1%, згідно ст.231 Господарського кодексу України в сумі 197 617,88 грн. та штрафу у розмірі 7%, згідно ст.231 Господарського кодексу України в сумі 202 673,60 грн. задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що відповідач зобов'язаний сплатити на його користь пеню та штраф згідно ст. 231 ГПК України є необґрунтованими.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі №62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів дійшла висновку, що він виконаний невірно, оскільки позивачем при його розрахунку невірно визначено початок періоду нарахування, а враховуючи те, що прострочення заборгованості за актом приймання-передачі продукції (стисненого природного газу) від 31.03.2016 року на суму 216 857,64 грн. та за актом приймання-передачі продукції (стисненого природного газу) від 30.04.2016 року на суму 2 142 766,50 грн. становить менше місяця, у суду відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат, у зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За умовами пункту 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних за заявлений період, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.", дослідивши остаточний контррозрахунок відповідача від 17.07.2017р., дійшла висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 4 236, 61 грн. 3% річних, оскільки позивачем при розрахунку 3% річних невірно визначені періоди прострочки та до розрахунку включені дати оплати товару.

Таким чином, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних слід відмовити.

У відповідності зі ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 104 ГПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. з викладених у ній підстав, задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. у справі № 910/18887/16 підлягає частковому скасуванню у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 103 ГПК України з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. у справі № 910/18887/16 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. у справі №910/18887/16 задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2016р. у справі №910/18887/16 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

" 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01021, м. Київ, Кловський Узвіз, 9/1, ) на користь Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) 3% річних у розмірі 4236,61 грн. (чотири тисячі двісті тридцять шість грн. 61 коп.) та 63, 10 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині позову відмовити."

4.Стягнути з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01021, м. Київ, Кловський Узвіз, 9/1, ) 10 449,05 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

6. Матеріали справи №910/18887/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров