ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року Справа № 11-29/176-07-4002
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіВовка І.В.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників від стягувача від боржника Москаленко А.С., Целік В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла"
наухвалу Господарського суду Одеської області від 23.03.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року
за заявоюПівденного регіонального виробничо - комерційного відділення концерну "Украгротехсервіс"
прозміну способу виконання рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2007 року
у справі № 11-29/176-07-4002 Господарського суду Одеської області
за позовомПівденного регіонального виробничо - комерційного відділення концерну "Украгротехсервіс"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма імені М.О. Посмітного", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла"
провизнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,
та за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма імені М.О. Посмітного"
доПівденного регіонального виробничо - комерційного відділення концерну "Украгротехсервіс"
за участюПрокурора Одеської області
про зобов'язання до вчинення певних дій

ВСТАНОВИВ:

04.09.2007 року Одеський апеляційний господарський суд прийняв постанову у справі № 11-29/176-07-4002, якою:

1. змінив рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2007 року, позов задовольнив частково, визнав право власності Південного регіонального виробничо-комерційного відділення концерну "Украгротехсервіс" (надалі ПРВКВК "Украгротехсервіс", стягувач) на молоко в кількості 844,8 тон, що знаходиться у Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. М. О. Посмітного" (надалі - ТОВ "Агрофірма ім. М. О. Посмітного", боржник - 1) та вилучив його у ТОВ "Агрофірма ім. М. О. Посмітного" на користь ПРВКВК "Украгротехсервіс";

2. залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2007 року, яким визнано за ПРВКВК "Украгротехсервіс" право власності на овець в кількості 883 голів та вилучено їх у ТОВ "Агрофірма ім. М.О. Посмітного" на користь позивача;

3. залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2007 року, яким визнано за ПРВКВК "Украгротехсервіс" право власності на приплід корів в кількості 189 голів та вилучено їх у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" (надалі - ТОВ "Дукла", боржник - 2) на користь позивача;

4. залишив без змін рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2007 року, яким визнано за ПРВКВК "Украгротехсервіс" право власності на молоко в кількості 591,4 тон та вилучено його у Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" (надалі - ТОВ "Дукла", боржник - 2) на користь позивача.

06.09.2007 року на виконання цих судових рішень місцевий господарський суд видав 3 накази, а саме про:

1. вилучення у боржника - 1 та передачу стягувачу овець в кількості 883 голів (наказ - 1);

2. вилучення боржника - 1 та передачу стягувачу молока в кількості 844,8 тон (наказ - 2);

3. вилучення у боржника - 2 та передачу стягувачу приплоду корів в кількості 189 голів та молока в кількості 591,4 тон (наказ -3).

21.09.2007 року державним виконавцем Відділу ДВС Решетилівського РУЮ Шут Т.О. на виконання наказу-3 було вилучено у ТОВ "Дукла" на користь ПРВКВК "Украгротехсервіс" приплід корів у кількості 113 голів, що підтверджується актом вилучення у боржника предметів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.08.2014 року за заявою стягувача було поновлено пропущений строк для пред'явлення до виконання наказу - 3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2016 року було видано дублікат цього наказу.

31.03.2014 року стягувач звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про зміну способу виконання рішення суду у справі № 11-29/176-07-4002, в якій з урахуванням уточнень до заяви від 29.02.2016 року, від 02.03.2016 року, просив:

1. з боржника -1 стягнути 2869835, 29 грн вартості неповернутого майна (844, 8 т молока) та 1792490 грн. вартості неповернутого майна (883 голів овець), всього 4662325, 29 грн.;

2. з боржника 2 - 2009020, 58 грн вартості неповернутого майна (591, 4 т молока).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.03.2016 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19.05.2016 року, заяву про зміну способу та порядку виконання рішення задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2016 року ухвалу в частині розгляду заяви про зміну способу виконання рішення щодо вилучення майна (591, 4 т молока) у ТОВ "Дукла" передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки "судами не надано належної оцінки акту державного виконавця Решетилівського РУЮ Полтавської області від 24.10.14р. згідно якого при перевірці приміщення, де зберігається молоко, не виявлено молока у кількості 591, 4 т, належного ТОВ "Дукла", судом не витребувано постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, в зв'язку з відсутністю у другого відповідача зазначеного майна, що повинно бути встановлено під час проведення виконавчих дій". У частині розгляду заяви про зміну способу виконання рішення суду у справі щодо вилучення майна у відповідача - 1 ухвалу від 02.03.2016 року залишено без змін.

За результатами нового розгляду ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.03.2017 року (суддя Цісельський О.В.), залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Бєляновського В.В., суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.), змінено спосіб виконання рішення в частині вилучення у боржника -2 та передання стягувачу молока в кількості 591,4 тон та ухвалено стягнути з ТОВ "Дукла" на користь ПРВКВК "Украгротехсервіс" грошові кошти в сумі 2009020,58 грн вартості неповернутого майна (молока).

У касаційній скарзі ТОВ "Дукла" просить скасувати зазначені вище ухвалу та постанову та відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм процесуального права:

- ст.ст. 21, 46 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст. 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів України", ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини, оскільки заяву розглянуто не колегіально, а одноособово, і прийняті у справі судові рішення не є достатньо обгрунтованими;

- ст.ст. 32, 33, 35, 104 ГПК України, ст. 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", оскільки суди, прийнявши довідку Одеської регіональної торгово-промислової палати № 000074 від 22.02.2016 року, згідно з якою вартість одного літра молока станом на вересень 2007 року становить 2,2-2,75 грн, не встановили "вартість молока якого саме ДСТУ і якого саме ґатунку (Вищого, Першого чи Другого) було замовлено стягувачем в Одеській ТПП", а також безпідставно не звернули увагу на те, що чинним законодавством торгово-промисловим палатам не надано право заміщувати висновки судових експертів експертних установ довідками про вартість товарів;

- ч. 1 ст. 11112 ГПК України, оскільки не виконано вказівки суду касаційної інстанції, викладені у постанові 18.08.2016 року, та не встановлено обставин щодо того, якого саме майна ( у якій кількості і в якому саме місці) не було у боржника-2;

Вищий господарський суд України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, дійшов висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, п. 9 ч. 2 ст. 129, ч. 1 ст. 1291).

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II). Держава не несе відповідальності за борги та дії ТОВ "Дукла", яке є самостійною юридичною особою, водночас, держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84). На державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці (рішення від 17.05.2005 року у справі "Чіжов проти України" п. 40, заява N 6962/02). Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comi№gersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Повертаючись до обставин цієї справи, Вищий господарський суд України зауважує, що рішення суду у справі щодо повернення молока в кількості 591,4 тон не виконується протягом 10 років, боржник-2 не вчиняє жодні дії щодо добровільного виконання рішення суду,і, навпаки, всіляко ухиляється від його виконання. Всі спроби державного виконавця виконати таке рішення у примусовому порядку виявилися марними (акти державного виконавця від 01.10.2009 року та від 24.10.2014 року про відсутність молока), і не надали бажаного результату - остаточне рішення, що набрало сили, досі залишається не виконаним. Тому у світлі застосовних до цих правовідносин вказаних вище принципів національного та міжнародного права щодо обов'язковості виконання судового рішення, суд касаційної інстанції вважає, що попередні інстанції належним чином та справедливо розглянули заяву про зміну способу виконання рішення, і підстав для скасування прийнятих судових рішень, що переглядаються, не вбачає.

При цьому, Вищий господарський суд України визнає, що у справі, що розглядається, суди, хоча прямо не вказали, але відступили від правової позиції, викладеної у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі N 6-1829цс15.

У цій постанові Верховний Суд України зазначив, що "заява стягувача про зміну способу виконання рішення суду про витребування майна шляхом стягнення його вартості з причини відсутності майна, є зміною способу захисту порушеного права, однак не є зміною способу виконання рішення суду", "суди попередніх інстанцій, задовольняючи заяву про зміну способу виконання судового рішення з повернення майна (відновлення становища, яке існувало до порушення - п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України) на стягнення його вартості (відшкодування майнової шкоди - п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України) фактично змінили рішення суду по суті та самостійно змінили спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України". При цьому, у цій справі Верховний Суд України чітко та однозно не виокремлював, що заборона здійснювати зміну способу виконання рішення шляхом звернення на кошти стосується лише індивідуально визначеного майна, і не розповсюджується на майно, визначене родовими ознаками. Навпаки, із змісту постанови можна зробити логічний висновок, що така заборона стосується будь-якого майна, оскільки у постанові Вищого господарського суду України від 3 грудня 2009 року N 2/228-06, правова позиція якого була прийнята Верховним Судом України для порівняння неоднакового застосування судами касаційної інстанції частини першої ст. 40, ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження", і яка в результаті була підтримана Верховним Судом України, предметом спору було зерно, тобто, майно визначене родовими ознаками.

Водночас, в контексті справи, що розглядається, надто формальне застосування правової позиції, викладеної у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі N 6-1829цс15, призведе до того, що стягувач у справі матиме в одній справі два судові акти з діаметрально протилежною позицією: про можливість здійснити в порядку ст. 121 ГПК України заміну способу виконання рішення про вилучення майна (молока) на стягнення його вартості з одного боржника - ТОВ "Агрофірма ім. М. О. Посмітного" (ухвала Господарського суду Одеської області від 02.03.2016 року) і неможливість здійснення такої заміни щодо іншого боржника - ТОВ "Дукла", що ніяк не узгоджується з принципом правової визначеності, який є складовою принципу верховенства права, яким керуються судді, здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Крім того, в такому разі, як видно з обставин справи, відступ від правової позиції Верховного Суду України є виправданим, бо слугує конкретній меті - захисту прав стягувача, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції.

Щодо доводів заявника про те, що заяву в суді першої інстанції розглянуто судом у незаконному складі, то вони відхиляються, оскільки відповідно до ст. 121 ГПК України таке питання розглядає суд, що видав виконавчий документ. Наказ у справі видається одноособо, а отже питання про зміну способу виконання рішення, як і інші питання, що пов'язані з виконанням рішення, також вирішується суддею одноособово (перше речення ч. 1 ст. 46 ГПК України), навіть, якщо рішення у справі приймалось колегіально (друге речення ч. 1 ст. 46 ГПК України).

Заявник також скаржився на те, що суди безпідставно поклали в основу прийнятих судових рішень, що оскаржуються, довідку Одеської регіональної торгово-промислової палати № 000074 від 22.02.2016 року, яка є неналежним та недопустимим доказом, та порушили вимог ст. 42, ст. 6 Конвенції, оскільки недостатньо обґрунтували підстави відхилення його заперечень щодо цього доказу.

Вищий господарський суд України зауважує, що оцінка відповідного доказу і формулювання висновків на підставі такої оцінки є завданням насамперед судів першої та апеляційної інстанції, і відповідно до вимог ст.ст. 1115, 1117 ГПК України не є компетенцією суду касаційної інстанції. Суди обох інстанцій належним чином надали оцінку цьому доказу та обґрунтували свої рішення, прийняті за наслідками розгляду заяви. У будь-якому разі, навіть припускаючи, що вартість молока, зазначена у довідці Одеської регіональної торгово-промислової палати № 000074 від 22.02.2016 року, могла відрізнятися від реальної вартості, Вищий господарський суд України не може не звернути увагу на те, що така вартість визначена станом на вересень 2007 року, тому, очевидно, що ніяких негативних наслідків для боржника-2 не було, оскільки на сьогодні (через 10 років після ухвалення рішення у справі) така вартість безсумнівно в грошовому еквіваленті є значно вищою. Особливо слід відзначити, що заява про зміну способу виконання рішення розглядається в судах протягом тривалого часу (більше 3 років), проте боржник - 2 лише формально посилався на необхідність призначення судової експертизи і в порушення вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України не надав жодних доказів, які б підтверджували, що вартість є меншою, ніж 2,75 грн, що була визначена на підставі інформації, наявної у суду. Клопотання про призначення у справі судової експертизи обґрунтовано відхилено судами, оскільки таке призначення можливе лише на стадії вирішення спору по суті до винесення рішення у справ, а відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України ніякі докази для господарського суду не мають зазделегіть встановленої сили. Отже, заявник для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, мав можливість, якою не скористався, подати будь-які письмові докази, в тому числі висновок експерта.

Відтак, в цій частині касаційна скарга також є явно необґрунтованою та безпідставною.

Беручи до уваги вищезазначене, касаційна скарга залишається без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення, прийняті за результатом розгляду заяви про зміну способу виконання рішення - без змін.

Судові витрати, пов'язані з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на ТОВ "Дукла".

Керуючись ст. ст. 1115, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукла" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.03.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяВовк І.В.
СуддяСтратієнко Л.В.