ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

18 липня 2017 р. Справа № 902/421/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Остер»

(вул. Володимира Антоновича, 7, м. Вінниця, 21001)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля»

(вул. 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340)

про стягнення 5 385 935,99 грн.

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.

за участю представників сторін:

позивача : Комар О.Г. за довіреністю від 01.03.2017р.;

відповідача : не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Остер» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» заборгованості в сумі 5 385 935,99грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 310301 від 31.03.2014 року в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Ухвалою суду від 12.05.2017 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/421/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2017 року та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

Ухвалою суду від 06.06.2017 року відкладено розгляд справи на 05.07.2017 року в зв'язку з невиконанням сторонами вимог ухвали суду в частині надання письмових доказів.

21.06.2017 року до суду надійшла заява б/н. від 21.06.2017 року відповідача, в якій останній визнає позовні вимоги ТОВ «Остер» в повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.07.2017 року, за клопотанням представника позивача, продовжено строк вирішення спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 18.07.2017 року.

17.07.2017 року до суду надійшли пояснення б/н. від 14.07.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю Комар О.Г., в яких наведено пояснення щодо загальної вартості поставленого товару за договором купівлі-продажу № 310301 від 31.03.2014 року. В додаток до пояснень, окрім іншого, додано обопільно підписаний акт звірки взаємних розрахунків станом на 25.12.2015 року.

17.07.2017 року до суду надійшла заява б/н. від 14.07.2017 року за підписом представника позивача за довіреністю Комар О.Г. про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача 5 191 101,63 грн., з яких: 3 353 912,87 грн. - курсова різниця, 139 292,37 грн. - 3% річних та 1 697 896,39 грн. - інфляційні втрати.

У відповідності до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Зважаючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, подана представником позивача заява приймається судом до розгляду, а спір розглядається з урахуванням зменшених позовних вимог.

На визначену судом дату з'явився представник позивача, який підтримав зменшені позовні вимоги, та просив їх задоволити.

Відповідач правом участі в засіданні суду не скористався.

Враховуючи визнання відповідачем позову, суд зважає на наступне.

Частиною четвертою статті 78 ГПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

В заяві б/н. від 21.06.2017 року відповідача зазначено, що наслідки визнання позову, передбачені статтею 78 ГПК України, останньому відомі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

31 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСТЕР» (позивач, за договором Продавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Поділля» (відповідач, за договором Покупець) укладено договір купівлі-продажу № 310301 (надалі Договір).

В рамках цього Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти та своєчасно оплатити засоби захисту рослин (надалі Товар) у погодженому Сторонами асортименті. (п. 1.1. Договору)

Сума Договору становить 4 000 000,00 грн. та складається з загальної суми всіх видаткових накладних Продавцем Покупцю у періоді 31.03.2014р. - 31.12.2014р.. Кількість, асортимент, ціни на Товар та строки його поставки визначаються в додатках до цього Договору та/або накладних документах на відпуск Товару, які становлять його невід'ємну частині, підпис на яких Покупця, свідчить про погодження Сторонами вартості та кількості Товару. (п. 1.2. Договору)

Розрахунки за поставлений Товар за цим Договором здійснюються Покупцем наступним чином:

За домовленістю Сторін на суму вартості Товару в розмірі 3 000 000,00 грн. - суму товарного кредиту Покупець передає Продавцю векселі авальовані ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Вартість Товару оплачується на поточний рахунок Покупця у національній валюті. На момент підписання даного Договору сума вартості Товару визначається Продавцем за офіційним курсом долара США до гривні на міжбанку. В тому випадку, коли курс долара США на дату платежу (строк оплати встановлений умовами оплати) вищий, ніж курс долара США на день підписання Договору, для визначення суми, яка підлягає до сплати, Сторони використовують формулу: ПСП=(А1/А2)*СП, де ПСП - проіндексована сума платежу; СП- сума платежу (вартість Товару на момент підписання Договору); А2 - визначений сторонами курс долара США до гривні на день підписання Договору; А1 - курс гривні до долара США на день оплати за даними Інтернет-сторінки www.currency.sn.ua, а у разі її недоступності визначається як курс готівкового продажу долара США у банку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». (п.п. 2.1,2.1.1., 2.2. Договору)

Передача Товару Продавцем і прийняття Товару Покупцем оформляється видатковою накладною, яка підписується представниками Сторін, дата оформлення якої вважається датою передачі Товару Покупцю. (п. 2.7. Договору)

Даний Договір набуває чинності з дня його підписання Сторонами та діє до 31.12.20174 року, а в частині проведення розрахунків за поставлений Товар - до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. (п. 8.1. Договору)

В рамках Договору позивач, в період з квітня 2014 року по грудень 2014 року, за видатковими накладними поставив відповідачеві Товар на загальну суму 5 866 476,35 грн. (а.с. 16-30)

Як свідчать матеріали справи, відповідачем за Договором проведено розрахунки наступним чином.

09.04.2014 року виписано на ТОВ «Остер» переказний вексель серія АА № 0002218 на суму 1 500 000,00 грн. (а.с. 115)

За накладними № 1 від 05.09.2014 року та № 2415 від 12.11.2014 року повернуто Товар загальною вартістю 32 494,44 грн. (а.с. 113,114)

Відповідно до угоди від 30.09.2014 року укладеної між ТОВ «Остер» та СТОВ «Поділля» сторонами здійснено зарахування зустрічних вимог в сумі 42 761,00 грн. (а.с. 116)

В період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року, перераховано на рахунок позивача 4 681 220,91 грн., з яких 390 000,00 грн., відповідно до листів відповідача № 26/10 від 06.10.2015р. та № 34 від 21.10.2015р., зараховано позивачем в рахунок погашення зобов'язань за іншим правочином. (а.с. 31-59)

Таким чином, станом на день розгляду справи, заборгованість відповідача за Договором відсутня. Однак, розрахунки останнім проводились з порушенням строків, визначених Договором, що визнається відповідачем в акті звірки взаємних розрахунків за Договором станом на 25.12.2015 року (а.с. 111)

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дії позивача по передачі товару та дії відповідача по прийняттю вказаного товару, за визначеною ціною свідчать про те, що у боржника (відповідача) виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом .

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що зобов'язання за Договором в частині проведення розрахунків за поставлений товар, відповідачем виконувались не належним чином у зв'язку з чим позивачем нараховано 3 353 912,87 грн. курсової різниці.

Статтею 192 Цивільного кодексу України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Положеннями ч. 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (ч.2 ст. 533 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, судом враховано, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відповідно до ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Тобто, сторонам надано право визначати зокрема, у договорі, грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, за отриманий товар відповідач оплату проводив, але з порушенням граничного строку визначеним Договором.

Перевіривши правильність нарахування курсової різниці, суд вважає, що вимога позивача про стягнення 3 353 912,87 грн. курсової різниці є правомірною та підлягає задоволенню..

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 139 292,37 грн. три відсотки річних за період з 04.05.2014р. по 24.12.2015р. та 1 697 896,39 грн. інфляційних втрат за період з 04.05.2014р. по 24.12.2015р.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (надалі Постанова) роз'яснено, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН» суд дійшов висновку, що він є арифметично правильним. Відтак, вказані вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу за правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» (вул. 50-річчя Жовтня, буд. 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Остер» (вул. Володимира Антоновича, 7, м. Вінниця, 21001, ) 3 353 912 (три мільйона триста п'ятдесят три тисячі дев'ятсот дванадцять) грн. 87 коп. - курсової різниці; 139 292 (сто тридцять дев'ять тисяч двісті дев'яносто дві) грн. 37 грн. - 3% річних; 1 697 896 (один мільйон шістсот дев'яносто сім тисяч вісімсот дев'яносто шість) грн. 39 коп. - інфляційних втрат та 77 866 (сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 52 коп. - витрат на сплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення направити відповідачу рекомендованим листом.

Повне рішення складено 21 липня 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. 50-річчя Жовтня, буд. 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340)