ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.08.2017р. Справа №905/1159/17

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Аграрна індустріальна компанія, м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Шевченківська",

с.Рідкодуб, Донецька область

про стягнення заборгованості в сумі 80379,92 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - по дов.

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Аграрна індустріальна компанія, м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Шевченківська", с.Рідкодуб, Донецька область, про стягнення заборгованості в сумі 80379,92 грн., у тому числі основний борг в сумі 69816,24 грн., три проценти річних в сумі 2060,06 грн., інфляція в сумі 8503,62 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на видаткову накладну №1038 від 23.05.2016р., претензію №19/04-17 від 19.04.2017р., розрахунок ціни позову.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 05.07.2017р., заперечує проти заявлених позовних вимог посилаючись на ті обставини, що товар, а саме - палець висіву соняшника у кількості 195 штук, останнім придбано на підставі договору купівлі-продажу №ПА042 від 30.03.2016р. При цьому, як зазначає відповідач, вказаний товар отриманий ним з метою усунення недоліків попередньо придбаного у позивача за вищезазначеним договором товару, сівалок на висів соняшника, в межах дії його гарантійного строку експлуатації. У звязку з цим, посилаючись на статтю 269 Господарського кодексу України, відповідач вважає, що поставка спірного товару здійснювалась за рахунок позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно із ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Погоджена дія двох або більше сторін є дво- чи багатостороннім правочином.

Як встановлено, згідно видаткової накладної №1038 від 23.05.2016р. позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар, пальці висіву соняшника у кількості 150 штук та кліпси пальців у кількості 2 штук, на загальну суму 69816,24 грн.

Факт постачання позивачем товару на вказану суму підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на накладній, та печаткою підприємства.

Таким чином, за висновками суду, з урахуванням вимог ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України внаслідок передачі позивачем товару та прийняття останнього відповідачем, між сторонами виникли відповідні зобовязання.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Викладене відображає правову позицію Вищого господарського суду України, яка доведена у оглядовому листі від 29.04.2013р. N01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інформаційному листі від 17.07.2012р. N01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

З урахуванням викладеного, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в день його прийняття, який зазначений у відповідній накладній.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 69816,24 грн. за отриманий товар за видатковою накладною, всупереч ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних в сумі 2060,06 грн. за період з 24.05.2016р. по 18.05.2017р. та інфляцію в сумі 8503,62 грн. за період з травня 2016р. по квітень 2017р.

За висновками суду, розрахунок суми трьох процентів річних є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Щодо вимог про стягнення інфляції за період з травня 2016р. по квітень 2017р. в сумі 8503,62 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи, що відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в день його прийняття, нарахування позивачем суми інфляції за травень 2016р. є неправомірним.

Як наслідок, за результатом проведеної судом перевірки стягненню з відповідача підлягає інфляція в сумі 8425,58 грн. за період з червня 2016р. по квітень 2017р.

Щодо заперечень відповідача проти позову суд виходить з наступного:

Як вказувалось вище, зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають також з договору.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом, 30.03.2016р. між позивачем та відповідачем був підписаний договір купівлі-продажу №ПА042. Предметом даного договору є постачання позивачем у власність відповідачу сівалок виробництва американської фірми «KINZE» модель 3000, комплектація яких зазначена у додатку №1 до договору.

Згідно додатку №1 до договору найменування обладнання сівалка «KINZE 3000» нова 8 рядків з сухими добривами у кількості 3 штуки на суму 142500,00 доларів США; сівалка «KINZE 3000» нова 8 рядків з рідкими добривами у кількості 1 штука на суму 49000,00 доларів США

Згідно видаткової накладної №УТАІК000696 від 12.04.2016р. позивачем за договором було поставлено відповідачу сівалку «KINZE 3000» 8 рядків з добривами у кількості 3 штуки на суму 3776249,99 грн. Крім цього, за видатковою накладною №779 від 19.04.2016р. позивачем поставлено відповідачу сівалку «KINZE 3000» 8 рядків з рідкими добривами у кількості 1 штука на суму 1298500,01 грн. Тобто, згідно вказаних накладних позивачем було поставлено відповідачу обладнання, постачання якого було обумовлено договором №ПА042 від 30.03.2016р. Одночасно, постачання пальців висіву соняшника у кількості 150 штук та кліпсів пальців у кількості 2 штук на суму 69816,24 грн. договором не було передбачено.

Доказів внесення сторонами будь-яких змін (зокрема, щодо зміни предмету договору) до договору №ПА042 від 30.03.2016р. матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, за висновками суду, твердження відповідача щодо постачання товару за видатковою накладною №1038 від 23.05.2016р. саме на виконання умов договору №ПА042 від 30.03.2016р. спростовуються наданими до справи документами.

Крім цього, згідно із ст.678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару.

Всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України відповідачем доказів звернення до позивача з претензіями щодо якості поставленого обладнання до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 78,04 грн. є неправомірним, враховуючи, що заперечення відповідача проти позову є недоведеними, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 80301,88 грн., у тому числі основний борг в сумі 69816,24 грн., три проценти річних в сумі 2060,06 грн. та інфляція в сумі 8425,58 грн.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю, враховуючи, що, за висновками суду, спір по справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Аграрна індустріальна компанія, м.Київ до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Шевченківська", с.Рідкодуб, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 80379,92 грн., у тому числі основний борг в сумі 69816,24 грн., три проценти річних в сумі 2060,06 грн. та інфляція в сумі 8503,62 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Шевченківська» (84420 Донецька обл., Лиманський район, с.Рідкодуб, ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Аграрна індустріальна компанія» (02090 м.Київ, вул.Сосюри, 5, оф.224, рах.№0448 в АТ «ОСОБА_3 МКБ» м.Київ, МФО 300658, ) основний борг в сумі 69816,24 грн., три проценти річних в сумі 2060,06 грн. та інфляцію в сумі 8425,58 грн., всього заборгованість в сумі 80301,88 грн., судовий збір в сумі 1600,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 01.08.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина