ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Справа № 911/3441/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційних скаргТовариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго", смт. Іванків, Київська обл.
на ухвалуКиївського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року
у справі господарського суду Київської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-КТТ", м. Одеса
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго", смт. Іванків, Київська обл.
пророзірвання договору, зобов'язання повернути майно та стягнення суми

за участю представників

позивача: Корнєєв В.В.,

відповідача: Павлік І.П.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-КТТ" (далі за текстом - "Транс-Сервіс-КТТ") звернулось до господарського суду Київської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) до товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі за текстом - ТОВ "Біогазенерго") про розірвання Договору поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року, укладеного між сторонами, зобов'язання ТОВ "Біогазенерго" негайно повернути власнику - ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" самохідну навантажувальну машину Terex MHL 354 E у технічно справному стані та стягнення за неналежне виконання умов Договору поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року 208 386, 69 грн. пені та 194 090, 34 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.01.2016 року позов задоволено повністю: розірвано Договір поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року, укладений ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" та ТОВ "Біогазенерго"; зобов'язано ТОВ "Біогазенерго" повернути власнику - ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" самохідну навантажувальну машину Terex MHL 354 E у технічно справному стані; присуджено до стягнення з ТОВ "Біогазенерго" на користь ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" 208 386, 69 коп. пені, 194 090, 34 грн. 3 % річних та 8 793, 16 грн. судового збору.

ТОВ "Біогазенерго" на зазначене рішення подано апеляційну скаргу, яку Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження.

Під час апеляційного перегляду справи ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати будь-яким способом майно - самохідну навантажувальну машину Terex MHL 354 E, а також накласти арешт на майно та кошти, що знаходяться на банківських рахунках ТОВ "Біогазенерго" у межах суми стягнення, до моменту виконання рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року заяву ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково: накладено арешт на грошові кошти ТОВ "Біогазенерго", що знаходяться на будь-яких виявлених рахунках, у межах суми позову 374 097, 82 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року рішення господарського суду Київської області від 05.01.2017 року змінено в частині присуджених до стягнення сум пені та 3 % річних; викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" до ТОВ "Біогазенерго" задовольнити частково.

2. Розірвати Договір поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року, укладений між ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" та ТОВ "Біогазенерго".

3. Зобов'язати ТОВ "Біогазенерго" повернути власнику - ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" самохідну навантажувальну машину Terex MHL 354 E у технічно справному стані.

4. Стягнути з ТОВ "Біогазенерго" на користь ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" 197 096, 94 грн. пені, 177 000, 88 грн. 3 % річних та 8 367, 45 грн. судового збору.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити".

Стягнуто з ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" на користь ТОВ "Біогазенерго" 468, 28 грн. судового збору за апеляційною скаргою.

Не погоджуючись з судовими актами апеляційної інстанції, ТОВ "Біогазенерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами, в яких просить скасувати ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року і відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" про забезпечення позову, а також скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення 197 096, 94 грн. пені, 177 000, 88 грн. 3 % річних та 8 367, 45 грн. судового збору і прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а в іншій частині позовних вимог - постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" до Вищого господарського суду України було подано відзив на касаційні скарги, в якому позивач проти доводів касаційних скарг заперечує та просить залишити їх без задоволення, а судові акти апеляційної інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача просив касаційні скарги задовольнити, ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року - скасувати і відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" про вжиття заходів до забезпечення позову, а також скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року в частині задоволених позовних вимог і прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а представник позивача проти доводів касаційних скарг заперечував та просив залишити їх без задоволення, а судові акти апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 24.10.2014 року ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" (постачальник) та ТОВ "Біогазенерго" (покупець) укладено Договір поставки № ТО8-10/14 (далі за текстом - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець - прийняти та оплатити на умовах цього Договору одну самохідну навантажувальну машину Terex Fuchs MHL 354 E, виробництва компанії "Terex/Fuchs", в кількості і за цінами, вказаними в Додатку № 1 "Перелік поставленого обладнання", який є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 Договору поставка товару здійснюється постачальником на умовах DDP - склад покупця (Інкотермс 2010): Україна, Київська область, Іванківський район, смт. Іванків, вул. Розважівська, 192. Поставка товару проводиться протягом 3-х робочих днів з моменту перерахування 100 % авансового платежу на р/р постачальника згідно п. 3.2. Передача товару здійснюється протягом 10 робочих днів з моменту перерахування першого авансового платежу (Аванс № 1) на р/р постачальника, згідно п. 3.2.1. Передача товару здійснюється в місті поставки товару, згідно п. 2.1 передача товару від постачальника покупцю оформлюється актом приймання-передачі. Датою поставки товару здійснюється дата підписання видаткової накладної від постачальника покупцю.

Відповідно до п. п. 3.1 - 3.4 Договору загальна сума Договору складає 3 978 831, 04 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 663 138, 50 грн., що є еквівалентом 235 000 Євро, в тому числі ПДВ 20 % - 39 166, 67 євро, по курсу євро до української гривні, згідно курсу, встановленому НБУ (на 14-00 23.10.2014) + 3 %: 1 євро = 16,931196 грн. Покупець оплачує товар в сумі 3 978 831,04 грн. авансовими платежами кожного місяця, починаючи з 30.10.2014 року по 30.11.2015 року згідно встановленого в п. 3.2 Графіка. Оплата за товар, який поставляється за Договором, здійснюється в національній валюті - гривні на підставі рахунку-фактури виставленого постачальником у відповідності з умовами п. 3.2 Договору.

В п. 4.7 Договору сторони погодили, що у випадку прострочки оплати вартості товару більш ніж на 60 календарних днів, у відповідності зі строками, вказаними в п. 3.2 Договору та/або у випадку невиконання умов п. 4.4 Договору, покупець повертає постачальнику товар за найменуванням, комплектністю та технічному стані, який відповідає вказаному в акті приймання-передачі, з урахуванням нормального зносу та авансові платежі, які будуть перераховані покупцем на адресу постачальника, в даному випадку поверненню не підлягають.

За умовами п. 6.3 Договору за прострочку оплати вартості товару більш ніж на 60 календарних днів, у відповідності зі строками, вказаними в п. 3.2 Договору, постачальник має право в односторонньому порядку розірвати Договір, утримати всі оплачені, у відповідності з п. 3.2 Договору, платежі за товар безповоротно.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до виконання сторонами, взятих на себе згідно Договору зобов'язань (п. 9.6 Договору).

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу самохідну навантажувальну машину Terex Fuchs MHL 354E, сер. № з грейфером для лісу 1 кв. м. та крюком в/п 10 тонн, в кількості 1 од., у кількості та за ціною згідно з "Переліком обладнання, що постачається" (Додаток № 1 до Договору постачання), що підтверджується актом здачі-приймання техніки від 31.10.2014 року, підписаним та скріпленим печатками обох сторін Договору.

Проте, відповідач свої зобов'язання в частині оплати авансових платежів за передбаченим п. 3.2 Договором графіком не виконав та не здійснив остаточного розрахунку за товар у встановлений Договором строк, у зв'язку з чим позивач на підставі п. 4.7 Договору звернувся до відповідача з вимогою № 220 від 26.07.2016 року, в якій просив останнього повернути товар у строк 7 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Зазначену вимогу отримано відповідачем 30.07.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак вона залишена без відповіді та задоволення.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань стало підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про розірвання Договору поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року, зобов'язання ТОВ "Біогазенерго" повернути самохідну навантажувальну машину Terex MHL 354 E у технічно справному стані, а також стягнення з відповідача на користь позивача 208 386, 69 грн. пені та 194 090, 34 грн. 3 % річних.

Місцевим господарським судом, з урахуванням умов укладеного сторонами Договору поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року та вимог ч. 1 ст. 612, ст. ст. 549, 651, 653, 712, ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 175, 193, ч. 2 ст. 217, ч. 1 ст. 230, ч. 3 ст. 232 Господарського кодексу України, визнано вимоги позивача обґрунтованими та правомірними, у зв'язку з чим задоволено у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для розірвання Договору поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року та повернення поставленого товару постачальнику; а в частині стягнення пені та 3% річних дійшов висновку про невірно визначений початок перебігу строку прострочення виконання зобов'язання, у зв'язку з чим судом здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми за визначений позивачем період та встановлено, що стягненню підлягає пеня у розмірі 197 096, 94 грн. та 3 % річних у розмірі 177 000, 88 грн., з огляду на що рішення місцевого господарського суду в цій частині змінено.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірними висновки апеляційного господарського суду з огляду на наступне.

В силу приписів ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, несплата повної вартості поставленого товару у строки, встановлені п. 3.2 Договору, є істотним порушенням умов Договору, а можливість розірвання Договору в односторонньому порядку постачальником у разі допущення покупцем зазначеного порушення погоджена сторонами в п. 6.3 Договору, з огляду на що суди дійшли правомірних висновків щодо наявності правових підстав для розірвання Договору на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення Договору другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 695 Цивільного кодексу України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

Аналогічні положення щодо права постачальника вимагати повернення поставленого товару у разі прострочення оплати вартості товару більш ніж на 60 календарних днів узгоджено сторонами в п. 4.7 Договору.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено прострочення оплати вартості товару більш ніж на 60 календарних днів, у відповідності зі строками, погодженими в п. 3.2 Договору, а також наявність правових підстав для розірвання цього Договору в односторонньому порядку на вимогу постачальника, суди дійшли правомірних висновків про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання покупця повернути поставлений товар.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов'язань з урахуванням умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В частині позовних вимог про стягнення пені та 3 % річних апеляційним господарським судом правомірно вказано на те, що з урахуванням приписів ст. ст. 251, 252 Цивільного кодексу України строк виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару на загальну суму 3 978 831, 04 грн. встановлено в п. 3.2 Договору, відповідно до якого покупець оплачує товар платежами згідно погодженого сторонами графіка, тобто, даним пунктом визначено строки виконання грошового зобов'язання і не здійснення оплати у визначені Договором строки є порушенням грошового зобов'язання, яке настає на наступний день після визначеної Договором дати оплати згідно графіка, і з цього дня здійснюється нарахування штрафних санкцій за прострочення зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п. 6.2 Договору за прострочку оплати вартості товару у строки, встановлені п. 3.2 Договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Виходячи з того, що відповідно до п. 3.2 Договору покупець повинен був здійснити оплату, зокрема, Аванс № 13 - до 31.10.2015 року, а Аванс № 14 - до 30.11.2015 року включно, то початком прострочення та терміном нарахування пені за Авансами № 13 та № 14 є 01.11.2015 року та 01.12.2015 року відповідно, у зв'язку з чим, здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку, судом апеляційної інстанції визнано обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 197 096, 94 грн.

При цьому, судом апеляційної інстанції правомірно відхилено клопотання відповідача про застосування скорочених строків (один рік) позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки перебіг позовної давності розпочався зі спливом строку виконання грошового зобов'язання, тобто з 01.11.2015 року та 01.12.2015 року відповідно; з позовом до суду позивач звернувся 22.10.2016 року, а тому річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, нарахованої за прострочення оплати Авансів № 13 та № 14, позивачем не пропущено.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно умов Договору поставки спірні авансові платежі мали бути сплачені у наступні строки: Аванс № 11 - до 30.08.2015 року, Аванс № 13 - до 31.10.2015 року та Аванс № 14 - до 30.11.2015 року, а тому нарахування 3 % річних необхідно проводити після спливу строку виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим судом апеляційної інстанції правомірно визнано обґрунтованим нарахування 3 % річних у розмірі 177 000, 88 грн.

За таких обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору, зобов'язання повернути товар та стягнення сум пені та 3 % річних в перерахованому судом розмірі.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарським судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Щодо касаційної скарги ТОВ "Біогазенерго", поданої на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що така скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В ході здійснення апеляційного провадження позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року задоволено частково шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Біогазенерго", що знаходяться на будь-яких виявлених рахунках, у межах суми позову 374 097, 82 грн.

Право здійснення забезпечення позову та вибору тих чи інших заходів належить господарському суду, який виходить із предмету спору, конкретних обставин справи та доказів, наданих в обґрунтування доводів такого забезпечення.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 67 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Задовольняючи частково заяву позивача про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені позивачем доводи, які підтверджуються наявними у справі доказами, свідчать про неналежне ставлення відповідача до виконання своїх договірних зобов'язань за Договором поставки № ТО8-10/14 від 24.10.2014 року, оскільки здійснюючи господарську діяльність з виробництва та реалізації електричної енергії відповідач постійно повідомляв про неможливість оплати поставленого товару та повністю припинив здійснення оплат, навіть частково не погасивши заборгованість, що свідчить про намагання відповідача уникнути виконання своїх зобов'язань, внаслідок чого може бути утруднено виконання рішення про стягнення з нього суми боргу.

За таких обставин, апеляційним господарським судом заяву ТОВ "Транс-Сервіс-КТТ" про забезпечення позову задоволено частково шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Біогазенерго" у межах суми позовних вимог, що є адекватним та співрозмірним заходом забезпечення позову, який пов'язаний з предметом спору.

Враховуючи, що забезпечення позову допускається як гарантія задоволення законних вимог позивача, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано приписи ст. ст. 66, 67 ГПК України, а, отже, оскаржувана ухвала відповідає нормам процесуального права, ґрунтуються на матеріалах справи, а тому підстави для її зміни або скасування - відсутні.

Також, колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що доводи ТОВ "Біогазенерго", викладені у касаційних скаргах, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують встановлених апеляційним господарським судом фактичних обставин справи щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову; крім того, такі доводи скаржника вже були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, їм надана належна правова оцінка і вони правомірно були відхилені як необґрунтовані.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарського суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги залишити без задоволення.

2. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 року у справі № 911/3441/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

В.А. Корсак