ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2017 р. Справа № 922/88/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

при секретарі Євтушенкові Є.В.,

за участю представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (вх.№1278Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/88/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна, м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Постман, смт.Покотилівка, Харківська область,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята господарським судом) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013 у розмірі 21827,67 грн, збитків у розмірі 60121,23 грн, штрафу у розмірі 510,15 грн, пені у розмірі 1076,44 грн, 3% річних у розмірі 1165,32 грн, інфляційних витрат у розмірі 7162,04 грн (що разом становить 91862,85 грн).

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2017 (суддя Аюпова Р.М.) у позові відмовлено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013 у розмірі 21827,67 грн, пеню у розмірі 1076,44 грн, 3% річних у розмірі 1165,32 грн, інфляційні витрати у розмірі 7162,04 грн та судовий збір у розмірі 482,79 грн.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/88/17 скасувати в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 60121,23 грн. та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна збитки у розмірі 60121,23 грн. В іншій частині рішення господарського суду Харківської області залишити без змін.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 22, 623, 626-628, 632, 653 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України, а також умови п. 12.9 договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. № 00009004, зазначаючи при цьому, що при укладенні договору ТОВ "Порше Лізинг Україна" сподівалось отримати доходи впродовж дії договору у вигляді процентів та комісій, що входять до складу щомісячного лізингового платежу, у звязку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 53721,23 грн., які складаються з різниці між сумою грошових коштів, що було фактично отримано апелянтом в результаті продажу обєкта лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, апелянт зазначає, що при відмові місцевим господарським судом у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 6400,00 грн. реальних збитків, які виникли у звязку з необхідністю звернення позивача до спеціалізованої організації ТОВ "Автосоюз" з метою зберігання транспортного засобу та ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою надання послуг по юридичному консультуванню, тим самим неповно досліджено умови п. 8.2.3, 8.6, 13.6 укладеного між сторонами договору, які передбачають погодження сторонами відшкодування всіх витрат незалежно від завершення/припинення дії договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.04.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" надано додаткові документи у справі: засвідчену копію додаткової угоди до договору про фінансовий лізинг № 00009004 від 12.11.2013р. з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів; витягу з ЄДРПОУ на ТОВ "Постман"; копія довіреності на представника (вх.№ 6050 від 08.06.2017р.).

На підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.06.2017р. у звязку з навчанням судді Пуль О.А. та відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Лакізи В.В., судді Білоусової Я.О., судді Бородіної Л.І.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

На підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.07.2017р. у звязку з перебуванням судді Білоусової Я.О. та судді Бородіної Л.І. у відпустці для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Лакізи В.В., судді Камишевої Л.М., судді Плахова О.В.

На підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.07.2017р. у звязку з перебуванням судді Камишевої Л.М. у відпустці для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Лакізи В.В., судді Бородіної Л.І., судді Плахова О.В.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг України" подано клопотання про проведення судового засідання без участі позивача (вх.№ 7791 від 25.07.2017р.).

Також, Товариством з обмеженою відповідальності "Порше Лізинг України" на виконання ухвали суду надано додаткові пояснення у справі (вх.№ 7792 від 25.07.2017р.).

В судове засідання представники сторін не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачем на вимогу суду також не надано письмового відзиву на апеляційну скаргу.

Підпунктом 3.9.1 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачено: якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством звязку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Сторони у справі належним чином повідомлялись про час та місце розгляду даної справи за їх юридичними адресами, згідно з вимогами Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. №75, проте не скористались правом бути присутніми у судовому засіданні.

Відповідно до пункту 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00009004.

Згідно з преамбулою додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства (надалі - Контракт).

Відповідно до п.3.1 контракту предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у контракті (надалі - "об'єкт лізингу"). Об'єкт лізингу був обраний у відповідності до специфікації лізингоодержувача та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір дилера-продавця, у якого Порше Лізинг Україна придбавало об'єкт лізингу.

Відповідно до п.4.1 контракту, Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію об'єкт лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

В п.6.1 контракту сторони домовилися про те, що для експлуатації об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаний з оплати та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт Об'єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або пов'язані з Контрактом).

За умовами п.6.5 контракту лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених контрактом.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 року до Договору про фінансовий лізинг № 00009004 від 12.11.2013 року строк дії договору продовжено до 84 місяців, складено та підписано сторонами новий Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), відповідно до якого Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США) банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Отже, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) відповідач зобовязався сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання за контрактом належним чином, передав відповідачу, а відповідач прийняв обєкт лізингу - транспортний засіб типу VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI, 2013 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZЕX052827, двигун № НОМЕР_1, вартість об'єкту лізингу становить еквівалент у гривні 19790,00 доларів США, не враховуючи авансовий платіж на суму, що становить еквівалент 5937,00 доларів США.

На виконання п.6.5 контракту, позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на оплату лізингових платежів.

Як зазначає позивач, з січня 2014 року відповідач почав порушувати свої зобов'язання за договором.

Станом на 22.12.2016р. у відповідача існує наступна заборгованість:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1392,84 грн. відповідно до рахунку № 00254859 від 13.01.2015, належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 6008,50 грн. відповідно до рахунку № 00256699 від 02.02.2015р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 7436,25 грн. відповідно до рахунку № 00262383 від 06.03.2015р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 6990,08 грн. відповідно до рахунку № 00268174 від 06.04.2015р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015 року

Отже, загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами станом на 22.12.2016 р. складає 21827,67 грн.

Як стверджує позивач, 16.04.2015р. ним направлено ТОВ "Постман" лист з повідомленням про розірвання договору та необхідність повернути обєкт лізингу на користь лізингодавця впродовж 10 робочих днів з дня отримання повідомлення лізингоодержувачем. Вказаний лист містить відтиск печатки ТОВ "Постман" та підпис особи, проте не зазначено прізвище, ім'я, по-батькові такої особи, її посадове становище, а також дату отримання цього листа. Представник відповідача отримав зазначену вимогу особисто, про що свідчить підпис та печатка ТОВ "Постман".

21.04.2015р. відповідно до акту прийому-передачі, відповідач передав, а позивач прийняв об'єкт лізингу.

З огляду на порушення встановленого строку сплати лізингових платежів, позивачем додатково було нараховані: інфляційні втрати в розмірі 7162,04 грн., 3% річних у розмірі 1165,32 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання, в порядку статті 625 Цивільного кодексу України; пеня у сумі 3884,40 грн., штраф в розмірі 510 грн. та збитки в розмірі 60121,23 грн.

Проте, станом на час розгляду справи, всупереч вимогам, встановленим у контракті, відповідач не виконав свої зобов'язання зі сплати заборгованості за лізинговими платежами, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права.

Перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Виходячи із приписів ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (передбаченість законодавством та адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на правову природу укладений між сторонами договір фінансового лізингу №00009004 від 12.11.2013р. у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, зокрема - зі своєчасного здійснення лізингоодержувачем на користь лізингодавця періодичних лізингових платежів та інших передбачених договором платежів згідно виставлених рахунків.

Відносини, що виникають у звязку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України Про фінансовий лізинг (частина 2 статті 806 Цивільного кодексу України та частина 1 статті 2 Закону України Про фінансовий лізинг).

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, у звязку з цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013р. передав, а відповідач прийняв об'єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі від 25.11.2013р., який підписаний представниками обох сторін та скріплений печатками (т.1, а.с. 34).

Положеннями статті 11 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингоодержувач зобовязаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Належне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

За умовами п. 6.5 контракту лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню лізингоодержувачу за винятком випадків, визначених контрактом.

Згідно з п. 6.10 контракту лізингоодержувач здійснює лізингові платежі відповідно до термінів, визначених у графіку покриття витрат та лізингових платежів (Плану відшкодування). Якщо лізингоодержувач матиме намір здійснити оплату лізингового платежу раніше встановленого терміну, лізингоодержувач зобовязаний звернутися до Порше Лізинг Україна з письмовою заявою не пізніше, ніж за 30 (тридцять) робочих днів до запланованого дня сплати такого авансового платежу та отримати від Порше Лізинг Україна відповідний рахунок для сплати (включаючи суму дострокового погашення, проценти і комісії). Разом із рахунком лізингоодержувач отримує від Порше Лізинг Україна новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування). Такий графік покриття витрат та лізингових платежів (План відшкодування) вважається погодженим лізингоодержувачем і набуває чинності з моменту отримання коштів від лізингоодержувача на підставі зазначеного рахунку.

Пунктом 6.9 контракту передбачено, що лізингоодержувач інформує Порше Лізинг Україна протягом 5 (пяти) робочих днів з дати виставлення рахунку щодо можливого неотримання такого рахунку.

Відповідно до п. 6.16 контракту здійснення лізингоодержувачем лізингового платежу відповідно до пунктів 6.5, 6.12 контракту, є підтвердженням належного надання Порше Лізинг Україна та прийняття лізингоодержувачем послуг за відповідний місяць, за який здійснюється лізинговий платіж. У разі здійснення лізингових платежів авансом, послуги вважаються наданими по завершенню відповідних періодів, за які здійснено такі лізингові платежі авансом. Сторони домовились вважати рахунки, видані Порше Лізинг Україна та направлені лізингоодержувачу, як це передбачено цим контрактом, актами прийому-передачі відповідних послуг, укладених сторонами.

Як зазначає позивач, виконання умов п. 6.5 контракту відповідачу було виставлено на оплату лізингових платежів рахунки-фактури за січень-квітень 2015 р. на загальну суму 25842,47 грн. (т.1, а.с. 39-41).

Відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), узгодженого сторонами на підставі додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг № 00009004 від 12.11.2013р., відповідач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа поточного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач лише частково оплатив рахунок-фактуру №00254859 за січень 2015 року на суму 4014,80, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по оплаті лізингових платежів за січень-квітень 2015 р. в розмірі 21827,67 грн., що не спростовується відповідачем у справі.

Положеннями статті 7 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження. Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до п.п. 8.3.1-8.3.2 контракту, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш, ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право: надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку, якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1 контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом. Якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), позивач має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати Об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до пункту 12.6.1 контракту позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей договір/відмовитися від договору та право на повернення обєкта лізингу, зокрема, у випадку коли відповідач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Пунктом 12.7 контракту передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від Договору та, за можливості, звязується з ним доступними телефону засобами звязку для повідомлення про розірвання/відмову від Договору. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача (для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців). У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Місцевим судом встановлено, що на виконання пункту 12.6.1 контракту позивач направив на відповідачу повідомлення про розірвання договору від 16.04.2015р. (т.1, а.с. 37) та вимагав повернути обєкт лізингу на користь лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів з дня отримання цього повідомлення лізингоодержувачем.

21.04.2015р. обєкт лізингу було повернуто позивачу, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі до договору фінансового лізингу №00009004 від 12.11.2013р. (т.1, а.с. 38).

Відповідно до вказаного акту сторони засвідчили факт повернення обєкту лізингу лізингодавцю у звязку з припиненням дії договору про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Беручи до уваги той факт, що в матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачем письмового повідомлення про розірвання договору від 16.04.2015р. відповідачу з відміткою ДП Укрпошта про прийняття повідомлення до відправлення та неможливість встановлення дати її отримання відповідачем, враховуючи, що підставою підписання обома сторонами акту прийому-передачі зазначено припинення дії договору фінансового лізингу №00009004 від 12.11.2013р., колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що датою розірвання зазначеного договору про фінансовий лізинг в позасудовому порядку за взаємною згодою сторін вважається 21.04.2015р.

В постанові Верховного Суду України від 19.12.2011р. у справі № 3-13гс11 вказано, що домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобовязаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань, з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Відповідно до статті 16 Закону України Про фінансовий лізинг сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Отже, обовязок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця тільки у разі переходу права власності на товар.

Положеннями пункту 4.1 контракту сторони погодили, що позивач зберігатиме за собою право власності на обєкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію обєкта лізингу впродовж усього строку дії договору (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей договір чи відмовитися від договору та вимагати повернення обєкта лізингу як зазначено в договорі).

Відповідно до пункту 4.2 контракту після завершення строку дії цього договору, після сплати останнього лізингового платежу, інших платежів за цим договором та виконання всіх зобовязань відповідачем, право власності на Обєкт лізингу перейде до відповідача. З цією метою сторони укладуть договір купівлі-продажу, підпишуть додаткову угоду до цього договору або оформлять таке придбання в інший спосіб, визначений позивачем.

Положеннями частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються, а згідно з частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобовязанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 10 Закону України Про фінансовий лізинг лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках, а відповідно до статті 11 Закону України Про фінансовий лізинг лізингоодержувач зобовязаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обовязку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права лізингодавця вимагати його оплати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки обєкт лізингу було повернуто позивачу 21.04.2015р. та право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилось у власності позивача, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29.10.2013р. у справі № 3-31гс13 та від 01.10.2013р. у справі № 3-28гс13.

Згідно з п. 6.3 контракту сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого Національним банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді ОСОБА_1" або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді ОСОБА_1" або іншого банку) з купівлі та продажу Євро/доларів США до української гривні) (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Контрактом, розраховуються в Євро/доларах США (як обумовлено сторонами в Контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

Пунктом 6.4 контракту встановлено, що у Плані відшкодування відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких(якої) узгоджений сторонами.

В даному випадку, відповідно до письмових пояснень позивача (вх.№ 7792 від 25.07.2017р.) Порше Лізин України було обрано розрахунки в українських гривнях за обмінним курсом ПАТ Креді ОСОБА_1, інформацію щодо курсу валют якого станом на січень-квітень 2015 року позивачем надано до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2015р. між ТОВ Порше Лізинг Україна та ТОВ Постман було укладено додаткову угоду №1/1 до договору про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013р. На підставі цієї додаткової Угоди, План відшкодування було викладено в новій редакції, за яким збільшено строк лізингу до 84 місяців та змінено розмір належних до сплати лізингових платежів.

Судова колегія зазначає, що лізингові платежі, належні до сплати відповідачем за січень 2015 року в розмірі 5407,64 грн., відповідають еквіваленту доларів США, вказаному в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. № 00009004 за січень місяць, який розрахований за обмінним курсом ПАТ Креді ОСОБА_1 станом на 12.01.2015р. (у тому числі відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 100,85 доларів США, проценти та комісії в розмірі 196,60 доларів США) повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15.01.2015р.

Як вбачається зі зведеної облікової виписки по рахунку ТОВ «Постман» від 23.01.2017р., відповідач 10.02.2015р. частково сплатив щомісячний лізинговий платіж за січень 2015 року в розмірі 4014,80 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 1392,84 грн.

Пунктом 6.12 контракту передбачено, якщо лізингоодержувач здійснює платежі, що не покривають усі його зобовязання перед Порше Лізинг Україна та/або затримує платежі, сторони погоджуються, що суми, виплачені лізингоодержувачем, будуть розподілятися наступним чином (у черговості, як зазначено нижче): а) витрати на відновлення становища, стану обєкту лізингу, в тому числі якщо такі витрати не були з будь-яких причин відшкодовані з боку страховика обєкту лізингу відповідно до умов договору, в тому числі державний технічний огляд/обовязковий технічний контроль, технічне обслуговування відповідно до рекомендацій виробника, тощо; б) штрафні санкції за прострочення сплати будь-яких платежів, в) лізингові платежі (при чому в першу чергу відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частину від обсягу фінансування), г) інші компенсації інших витрат Порше Лізинг Україна у звязку з цим Договором.

Враховуючи вищенаведене, суму в розмірі 4014,80 грн., сплачену відповідачем за рахунком №00254859 має бути зараховано на погашення лізингових платежів (при чому в першу чергу в рахунок відсотків/процентів за користування обсягом фінансування, а потім відшкодування частини вартості обєкту лізингу), в свою чергу, заявлену до стягнення суму боргу в розмірі 1392,84 грн. має бути зараховано на відшкодування частини вартості обєкта лізингу.

За таких обставин, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1392,84грн. лізингового платежу за січень 2015 року задоволенню не підлягають, оскільки вимога про стягнення лізингового платежу в частині відшкодування вартості обєкта фінансового лізингу, який залишається у власності позивача, є безпідставною, а лізинговий платіж за січень 2015 року відповідно Зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ТОВ Постман від 23.01.2017р. в частині процентів та комісії сплачений відповідачем 10.02.2015р.

Окрім цього, судова колегія зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до умов укладеного між сторонами контракту підставою для нарахування та сплати лізингових платежів за користування обєктом лізингу та визначення курсу долару США, за яким мають бути перераховані належні до сплати платежі в гривню є рахунок. Разом з тим, матеріали справи не містять оригіналу або належним чином засвідчену копію рахунку-фактури за січень 2015 року, заборгованість за яким визначена предметом позовних вимог у даній справі.

На вимогу суду зазначений документ позивачем також надано не було, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в частині заявленої до стягнення з відповідача суми несплачених лізингових платежів в розмірі 1392,84 грн. та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо решти заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості з лізингових платежів судова колегія зазначає, що:

- лізингові платежі, належні до сплати відповідачем за лютий 2015 року в розмірі 6008,50 грн., відповідають еквіваленту доларів США, вказаному в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. №00009004 за лютий місяць, який розрахований за обмінним курсом ПАТ Креді ОСОБА_1 станом на 30.01.2015р. (у тому числі відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 101,60 доларів США, проценти та комісії в розмірі 195,85 доларів США) повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15.02.2015р.

- лізингові платежі, належні до сплати відповідачем за березень 2015 року в розмірі 7436,25 грн., відповідають еквіваленту доларів США, вказаному в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. №00009004 за березень місяць, який розрахований за обмінним курсом ПАТ Креді ОСОБА_1 станом на 05.03.2015р. (у тому числі відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 102,35 доларів США, проценти та комісії в розмірі 195,10 доларів США) повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15.03.2015р.

- лізингові платежі, належні до сплати відповідачем за квітень 2015 року в розмірі 6990,08 грн., відповідають еквіваленту доларів США, вказаному в Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів в редакції додаткової угоди № 1/1 від 12.01.2015р. до договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. №00009004 за квітень місяць, який розрахований за обмінним курсом ПАТ Креді ОСОБА_1 станом на 03.04.2015р. (у тому числі відшкодування частини вартості обєкта лізингу в розмірі 103,11 доларів США, проценти та комісії в розмірі 194,34 доларів США) повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15.04.2015р.

Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду Україну, викладену у вищезазначених постановах, яка в силу положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для застосування, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з лізингових платежів підлягають задоволенню лише в частині стягнення з відповідача складової частини лізингового платежу винагороди за передане у лізинг майно (проценти та комісії)

При цьому, зважаючи на припинення дії договору про фінансовий лізинг 21.04.2015р., належні до сплати проценти та комісія за квітень 2015 року слід розраховувати з урахуванням кількості днів фактичного користування обєктом лізингу, у звязку з чим, здійснивши розрахунок, судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір процентів та комісій за квітень 2015 року з урахуванням умов договору та виставленого рахунку-фактури № 00268174 від 06.04.2015р., визначений за наступним розрахунком: 4567,00 (визначений сторонами розмір процентів та комісії за квітень місяць 2015 року)/30 (загальна кількість днів у поточному місяці)*20 (кількість днів поточного місяця, протягом якого діяв договір), складає 3044,66 грн.

Враховуючи викладене, перевіривши розрахунок лізингових платежів на предмет відповідності умовам договору, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті лізингових платежів за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року у сумі 11878,34 грн.

Також, позивачем, на підставі пункту 8.2.1 контракту заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу, яка нарахована позивачем на суму заборгованості за лізинговими платежами: за січень 2015р. за період з 16.01.2015р. по 22.12.2016р. в розмірі 269,79 грн.; за лютий 2015р. за період з 16.02.2015р. по 22.12.2016р. в розмірі 1112,81 грн.; за березень 2015р. за період з 16.03.2015р. по 22.12.2016р. в розмірі 1320,19 грн.; за квітень 2015р. за період з 16.04.2015р. по 22.12.2016р. в розмірі 1181,61 грн.; та на загальну суму 3884,40 грн.

За приписами частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положеннями частини 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частинами третьою, пятою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Судова колегія зазначає, що відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Таким чином, за загальним правилом, можливість застосування кредитором такого виду відповідальності як пеня передбачає діючий між сторонами письмовий договір з встановленням порядку та розміру її нарахування.

Судовою колегією встановлена обставина припинення дії договору про фінансовий лізинг від 12.11.2013р. № 00009004 з моменту його розірвання, тобто з 21.04.2015р.

Відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Зважаючи не невірно визначений період нарахування належної до стягнення пені за порушення відповідачем грошового зобовязання, арифметично правильним розрахунком пені за прострочення сплати процентів та комісій в межах заявлених позовних вимог є наступний:

- за лютий 2015 року на суму нарахованих процентів та комісії в розмірі 3956,18 грн. в період з 16.02.2015р. по 20.04.2015р. пеня підлягає сплаті в сумі 70,45 грн.;

- за березень 2015 року на суму нарахованих процентів та комісії в розмірі 4877,50 грн. в період з 16.03.2015р. по 20.04.2015р. пеня підлягає сплаті в сумі 49,44 грн.;

- за квітень 2015 року на суму нарахованих процентів та комісії в розмірі 3044,66 грн. в період з 16.04.2015р. по 20.04.2015р. пеня підлягає сплаті в сумі 5,00 грн.

Таким чином, колегія судів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені підлягають частковому задоволенню в сумі 124,89 грн.

Пеня, нарахована на несплату частини лізингових платежів в частині відшкодування вартості обєкта лізингу, не підлягає стягненню, оскільки, як зазначалося вище, зобов'язання між сторонами за договором фінансового лізингу №00009004 від 12.11.2013р. були припинені, обєкт лізингу було повернуто лізингодавцю.

Зважаючи на те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення оплати лізингових платежів за січень - квітень 2015 року, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1165,32 та інфляційних втрат в розмірі 7162,04 грн.

Щодо заявлених в цій частині позовних вимог колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Пунктом 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р.; цього листа розміщено в газеті Бізнес від 29.09.1997р. №39, а також в інформаційно-пошукових системах Законодавство і Ліга.

При цьому у вказаному листі Верховного Суду України зазначено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів підтверджується матеріалами справи.

Як визначено судом апеляційної інстанції, позовні вимоги щодо заборгованості з сплати лізингових платежів підлягають задоволенню лише в частині нарахованих процентів та комісії, тому вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат з такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з лютого по квітень 2015 року на заборгованість зі сплати такої частини лізингових платежів, як проценти та комісія, в межах визначеного позивачем періоду та з урахуванням строку, з якого у відповідача виникає зобовязання зі сплати лізингових платежів, колегія судів апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог та належних до стягнення 3% річних в розмірі 633,04 грн. та інфляційних втрат в розмірі 4094,36 грн.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в цих частинах судова колегія, з урахуванням викладеного та здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог, дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 9949,33 грн., пені в сумі 951,55 грн., 3% річних в розмірі 532,28 грн., інфляційних витрат в розмірі 3067,68 грн. та відмові в задоволенні зазначених вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафу у розмірі 510,15 грн. судова колегія виходить з наступного.

Пунктом 8.2.2 контракту передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (п.п.8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 євро за першу вимогу, еквівалент 20 євро за другу вимогу, еквівалент 25 євро за 3 вимогу (п.п.8.2.2).

Пунктом 20.5 контракту сторони погодили, якщо інше прямо не передбачено контрактом, всі повідомлення сторони відправляють за адресою, вказаною у контракті у письмовій формі особисто, кур'єром або поштою. При цьому факт відправлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), квитанції про оплату відправлення або опису вкладеного з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта" або кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення поштою або кур'єром). Факт отримання адресатом повідомлення буде вважатися підтвердженим у випадку наявності підпису адресата на копії повідомлення (у випадку передачі повідомлення особисто), наявності повідомлення про вручення адресату поштового відправлення/відмови адресата від прийняття з відповідною відміткою УДППЗ "Укрпошта", кур'єрської служби (у випадку відправлення повідомлення кур'єром або поштою).

Зважаючи на те, що належних та допустимих доказів надсилання позивачем відповідних вимог на адресу відповідача, як це передбачено п 20.5 контракту, матеріали справи не містять, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 510,15 грн. є необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають..

Що стосується рішення суду про відмову в стягнені збитків, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов контракту та припиненням його дій позивач просить суд стягнути з відповідача відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України збитки в розмірі 60121,23 грн., а саме: реальні збитки, які складаються з послуг зі зберігання транспортного засобу та юридичного консультування, підготовці процесуальних документів та представництва в суді в розмірі 6400,00 грн., а також упущену вигоду, яка складається з різниці між ринковою вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу в розмірі 53721,23 грн.

В обґрунтування зазначеної вище вимоги позивач посилається на статті 174, 224, 225 Господарського кодексу України, статтю 22 Цивільного кодексу України, та пункти 8.2.3; 16.1; 12.10 Умов лізингу, відповідно до яких позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка обєкта лізингу, доставка Обєкту лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Так, з метою виконання зобов'язань за договором ТОВ Порше Лізинг Україна був змушений звернутися до ТОВ Юридична фірма Вернер з метою надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді.

На підставі договору про надання юридичних послуг від 09.06.2010р. №17/2010 ТОВ „Юридична фірма Вернер і Партнери" надано позивачу юридично-консультаційні послуги по справі за позовом до ТОВ Постман про стягнення заборгованості та збитків за договором про фінансовий лізинг №00009004 від 12.11.2013р. Загальна вартість послуг складає 6000,00 грн.

Розглянувши дані вимоги позивача, судова колегія дійшла наступних висновків.

Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно положень статті 224 Господарського кодексу України, які узгоджуються з положеннями статті 623 Цивільного кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно частини 2 статті 224 Господарського кодексу України, зокрема, розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22.01.2013р. у справі №3-72гс12.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний звязок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) звязку між протиправною поведінкою та настанням негативного результату.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а саме, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно з п. 12.10 укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг у будь-якому випадку дострокового припинення дії договору, позивач прямо зберігає право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо таких витрат, як страхові франшизи, витрати на збут, штрафи, витрати на правову допомогу.

Як вбачається зі змісту ст.59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Враховуючи правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в пункті 1 Оглядового листа від 14.01.2014р. №01-06/20/2014 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків, колегія суддів зазначає, що заявлена позивачем до стягнення грошова сума, сплачена ним за отримані юридичні послуги, які були надані Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Вернер, не може розглядатись як завдані позивачу збитки, оскільки такі витрати не мають обовязкового характеру.

Так, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що отримання позивачем послуг по юридичному супроводженню не є обовязковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 13.04.2010р. у справі № 05/248-09.

При цьому, вимоги в частині стягнення 6000,00 грн. не можуть бути відшкодовані позивачеві і на підставі статті 44 Господарського процесуального кодексу України, оскільки цією статтею передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Отже, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за Контрактом) не відповідають вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, а тому вимога позивача про стягнення збитків з урахуванням ПДВ в розмірі 6000,00 грн. є безпідставною.

Щодо заявлених до стягнення збитків у розмірі 400,00 грн. у вигляді витрат, понесених відповідачем за договором відповідального зберігання від 01.09.2014р., укладеного між ТОВ "Порше Лізинг Україна" та ТОВ "Автосоюз", колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21.04.2015р. на підставі акта приймання-передачі до договору фінансового лізингу №00009004 від 12.11.2013р. відповідач передав ТОВ "Порше Лізинг Україна" обєкт лізингу: автомобіль VW Caddy GP Kasten, рік виробництва 2013; номер кузова № WV1ZZZ2KZDX052827; реєстраційний знак НОМЕР_2, колір білий.

При цьому, як стверджує позивач, обєкт лізингу повернуто відповідачем на вимогу ТОВ "Порше Лізинг Україна" від 16.04.2015р., що свідчить про те, що відповідачем в добровільному порядку повернуто обєкт лізингу позивачу у відповідності до умов договору та вимог Закону України "Про фінансовий лізинг", а тому подальші дії щодо вказаного майна, у тому числі передання його на зберігання третім особам, жодним чином не залежать від дій/бездіяльності відповідача.

Таки чином, оскільки лізингодавець після повернення обєкту лізингу за наслідками розірвання договору фінансового лізингу зберігає за собою право власності на нього та має право розпоряджатись вказаним обєктом на власний ризик, заявлена позивачем до стягнення грошова сума у розмірі 400,00 грн., сплачена ним за отримані послуги із зберігання транспортного засобу, надані Товариством з обмеженою відповідальністю Автосоюз за договором відповідального зберігання від 01.09.2014р., не може розглядатись як завдані позивачу збитки, оскільки такі витрати не мають обовязкового характеру і їх наявність та розмір не знаходяться у необхідному причинно-наслідковому звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за іншим договором.

Зважаючи на те, що ТОВ Порше Лізинг Україна не надано доказів вжиття ним заходів в порядку вищенаведених приписів частини 4 статті 623 Цивільного кодексу України та не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за договором про фінансовий лізинг, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 400,00 грн. також задоволенню не підлягають.

В той же час до збитків, що виникли у зв'язку з припиненням договору, позивач відносить упущену вигоду у вигляді різниці між вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів, що становить 53721,23 грн.

За положеннями пунктів 5, 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, а також вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до ст. 224 ГК України під збитками, зокрема, розуміються не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі) обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 623 ЦК України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною та достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивачем розраховано збитки в сумі 53721,23 грн. у вигляді упущеної вигоди, що складається з різниці між лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до графіку виплат, та вартістю реалізованого об`єкту лізингу.

Відповідно до п. 12.9 контракту у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови лізингоодержувачу придбати об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2, а також якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишається у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Так, ринковою вартістю колісного транспортного засобу є вартість, за яку можливе відчуження колісного транспортного засобу (його складників) на ринку подібного колісного транспортного засобу (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Методика оцінки вартості колісних транспортних засобів затверджена Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р.

Разом з цим, наведені розрахунки за вказаним договором, є умовними, побудовані на отриманні певного прибутку (доходу) та не підтверджені відповідними належними і допустимим доказами в частині оптимально можливого за відповідних обставин прибутку.

Будь-яких доказів щодо продажу об'єкта лізингу за ринкової вартістю об'єкта лізингу, визначеного професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства не закріплено належними та допустимими доказами, та розрахунки вказаної в п. 12.9 контракту різниці вартості позивачем також не надано.

Позивачем також не надано доказів, які б свідчили, що ним вчинялись будь-які заходи для одержання доходу, який він вважає упущеною вигодою.

Разом з цим, апеляційний господарський суд зазначає, що зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) різниці між лізинговими платежами, що залишились несплаченими (що є по суті частиною відшкодування вартості предмету лізингу) та вартістю реалізованого позивачем об`єкту лізингу, суперечить законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова виникнення права лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу та, як наслідок, можливість отримання лізингодавцем несплаченої вартості транспортного засобу за його рахунок лізингоодержувача.

З огляду на те, що ТОВ Порше Лізинг Україна не надано доказів вжиття ним заходів в порядку вищенаведених приписів частини 4 статті 623 Цивільного кодексу України та не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 53721,23грн. збитків у вигляді різниці між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу обєкта лізингу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у звязку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не підлягає задоволенню.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та не надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у звязку з чим, рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/88/17 підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених вище.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за подання апеляційної скарги на позивача.

Керуючись статтями 91, 99, 101, пунктом 2 частини 1 статті 103, статтею 105, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/88/17 скасувати в частині задоволення позову щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованості зі сплати лізингових платежів в розмірі 9949,33 грн., пені в сумі 951,55 грн., 3% річних в розмірі 532,28 грн., інфляційних витрат в розмірі 3067,68 грн., судових витрат за подання позову в розмірі 231,87 грн.

В цій частині прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Викласти абз. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Поткотилівка, вул. Фрунзе, 18, код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, Україна, м. Київ, пр-т. ОСОБА_2, 1В, офіс В, код 35571472) заборгованість зі сплати лізингових платежів в розмірі 11878,34 грн., пеню в сумі 124,89 грн., 3% річних в розмірі 633,04 грн., інфляційні витрати в розмірі 4094,36 грн., судові витрати за подання позову в розмірі 250,92 грн.".

В решті рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний судовий наказ.

Повний текст постанови складений 27.07.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов