РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017Справа №910/8059/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Таврида Електрик Україна"

До Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

Про стягнення 602 641,81 дол. США та 178 735,17 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Грибенко А.Л. (директор за наказом)

від відповідачів: Тузова В.О. (дов. №5449-к-о від 22.03.2017)

В судовому засіданні 19.07.2017, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

19.05.2017 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Таврида Електрик Україна" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - відповідач) про стягнення 602 641,81 дол. США та 178 735,17 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/8059/17, розгляд справи призначено на 06.06.2017.

В судове засідання, призначене на 06.06.2017, представник позивача з'явився надав додаткові докази та пояснення по суті справи.

В судове засідання, призначене на 06.06.2017, представник відповідача не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2017 розгляд справи відкладено на 19.07.2017.

В судове засідання, призначене на 19.07.2017, з'явились представники сторін, надали пояснення по суті справи. Представником позивача під час судового засідання позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик» (надалі - позивач) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - відповідач) було укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування за № 426753 від 03.03.03 p.. На підставі цього договору ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» 03.03.03 р. були відкриті в Севастопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» банківські рахунки: поточний -№3001 -у гривні; валютний - №3002 - у доларах США; валютний -№3023 - у євро; картковий - №3051 - у гривні.

08.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 237319 про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія», оригінал якого надавався позивачем для огляду під час судового засідання 19.07.2017 (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи).

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного Договору «предметом Договору є внесення Клієнтом та прийняття Банком тимчасово вільних коштів у сумі та на строк, що зазначено в Додатковій угоді до Договору, з обов'язками виплачувати Клієнту суму вкладу та проценти на умовах і в порядку, встановлених цим Договором». Пунктом 3.1 Договору передбачено, що кошти які розміщуються клієнтом на рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку. На підставі цього, на строковому депозиті Позивачем було розміщено 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США 00 центів на депозитний рахунок №21-36, що підтверджується платіжними дорученнями № 3507 від 08.01.2014 та випискою по рахунку 3002 за період з 01.01.2014 - 31.01.2014 строком до 13 січня 2015, про що йдеться у Додатку № 1 до Договору № 237319 від 08.01.2014 (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Згідно з ч.1 ст.4, ст.4-2 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з частинами 1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Принцип непорушності права власності закріплено також в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст.177 ЦК України до об`єктів цивільних прав зазначеною нормою віднесено речі, в тому числі, і гроші.

Статтею 190 ЦК України регламентовано, що майном, як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Отже, поняттям майно охоплюються і гроші (грошові кошти), які у відповідності до ст.192 ЦК України є законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України.

Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Аналізуючи правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір є договором банківського рахунку, регламентований главою 72 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони ( вкладника ) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу ), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Приписами ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Враховуючи те, що зобов'язання з боку відповідача не припинилося виконанням, проведеним належним чином, відповідачем не надано суду належних доказів його виконання, або неможливості такого виконання, беручі до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 500000 дол. США підлягають задоволенню повністю, з тих підстав, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином останнім доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що починаючи з січня по квітень 2014 відповідачем було нараховані відсотки у розмірі - 9315,07доларів США, що підтверджується випискою по рахунку 0620 за січень - травень 2014 р. (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Водночас, за твердженням позивача, яка не спростовано відповідачем, починаючи з 28 травня 2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення умов Договору припинив нарахування та виплату відсотків на банківські вклади Позивача.

Також під час розгляду справи, судо встановлено, що 05 січня 2015 року Позивачем на ім'я голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілету О.В. та заступника голови правління з корпоративного бізнесу Яценко В.А. надіслано наступні лист:

- Заява вих. № 002 від 05.01.2015 відповідно до якої Позивач запропонував відповідачу, декілька варіантів належного виконання зобов'язання по поверненню коштів вкладів Договорами та відсотки по ним. Додатками до цієї заяви була заява про повернення грошових коштів вкладу та відсотків по ньому на підставі п.3.2. Договору та платіжні доручення до нього (п/д № 4167);

- Розпорядження щодо повернення грошових коштів, що потрапили на «недіючі рахунки». Відповідно до якого Позивач розпоряджався перерахувати кошти вкладу за Договором та відсотки по ньому, на підставі платіжних доручень: № 4166, №4168.

Однак за твердженням позивача, які жодним чином не спростовані відповідачем, від ПАТ КБ «ПриватБанк» не було отримано жодної відповіді на вказані листи та не були виконані платіжні доручення Позивача.

23 грудня 2016 р. Позивачем повторно надіслано лист № 0134 від 19.12.2016 р. до ПАТ КБ «ПриватБанк», в котрих позивач просить терміново повернути кошти вкладу та нараховані відсотки за Договором. До листа додані наступні платіжні доручення: № 3 від 19.12.2016, №4 від 19.12.2016 (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи). Проте в порушення взятих на себе зобов'язань, Відповідачем не було виконано платіжних доручень Позивача.

Пунктом 2.1.1. Договору та п.3.6.2.3.1.1. Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені відповідачем на особистому веб-сайті, передбачено право клієнта отримувати інформацію про стан депозитного рахунку на свою письмову вимогу. П. 2.3.3. Договору та п. 3.6.2.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що Банк зобов'язаний забезпечити повну схоронність вкладу Клієнта.

Зазначені Правила розміщені у мережі Інтернет на сайті банку www.pb.ua та є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком та його партнерами, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку.

15 грудня 2016 Позивачем було надіслано лист до ПАТ КБ «ПриватБанк» (вих. № 108 від 15.12.2016 р.) згідно якого просив надати виписки по наступним рахункам: № 2136 (Договір № 237319) та № 0620 (Договір № 237319). У відповідь на лист Позивач отримав виписки з рахунків станом на 15.12.2016. В виписках відображено, що на рахунках Позивача відсутні грошові кошти, які йому належать (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи). Разом з тим, банком не надано жодних доказів перерахування вказаних коштів із відповідних рахунків.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що позивачем надана лише копія договору №237319 про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» від 08.01.2014 та копія платіжного доручення, яка не містить оригіналу підпису та печатки банківської установи. На вказаному платіжному дорученні зазначена печатка Севастопольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», м. Севастополь та печатки ПАТ КБ «ПриватБанк», м. Дніпропетровськ. Судом вказані твердження не приймаються до уваги, оскільки оригінали вказаних документів оглядалися судом під час судового засідання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідач не виконав свого обов'язку за Договором щодо збереження коштів Позивача тим самим порушив законні права Позивача та умови Договору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного:

Частиною 1 ст. 1058 Цивільного Кодексу України за договором вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Також п. 2.3.2 Договору встановлено, що «Банк зобов'язаний виплачувати Клієнту проценти згідно з пунктом 3.12 в редакції Додаткової угоди до цього Договору». В п. 3.12 в редакції додаткової угоди визначено:«проценти за вкладом виплачуються Клієнту в день закінчення розміщення вкладу, передбаченого пунктом 3.1. цієї Додаткової угоди, або щомісячно кожного числа місяця, наступного за звітним місяцем».

Пунктом 3.3 Договору визначено, що нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок означено в пункті 2.5 в редакції Додаткової угоди до цього Договору.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Тому, зважаючи на умови Договору Відповідач зобов'язаний виплачувати Позивачу проценти за вкладом у встановлений Договором строк і з розрахунку 8 (вісім) % річних згідно Додаткової угоди № 1 до Договору № 237319.

Відповідно ч.5 ст.1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Окрім того, п 3.5. Договору зазначено, що у випадку не витребування клієнтом коштів у визначений п. 3.1.у редакції Додаткової угоди до цього Договору строк, з урахуванням умов п.3.2 (другий абзац) цього Договору, та або накладення арештів на вклад та рахунки клієнта, Договір вважається продовженим на такий же строк, зі сплатою процентів у розмірі який передбачено за вкладами на вимогу банку, починаючи з дня закінчення,строку розміщення вкладу, відповідно до умов п.3.1. у редакції Додаткової угоди до цього Договору. Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано та в матеріалах справи не містяться жодних доказів того, що вказаний Договір між позивачем та відповідачем не підлягав пролонгації, суд доходить висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення відсотків за депозитним вкладом за період з 13.01.2015 по 15.05.2017.

Судом здійснено перерахунок заявлених позивачем до стягнення процентів за договором, за період прострочення з 05.04.2014 до 13.01.2015 з кількістю днів прострочення -284; належна сума до стягнення - 31123.29 дол. США та за період прострочення з 14.01.2015 до 15.05.2017 з кількістю днів прострочення - 853, належна сума до стягнення - 58424.66 дол. США.

Таким чином, загальна сума відсотків які мали бути нараховані на депозитний вклад відповідача становить - 98863.02 дол. США.

Окрім того позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 178735,17 грн. та пені у сумі 3076,06 дол. США. Разом з тим, судом встановлено, що нарахування позивачем 3% річних та пені на суму боргу у розмірі 599565,15 дол. США є необґрунтованим, оскільки у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача про повернення вказаної суми боргу. У зв'язку з тим, що останнє звернення позивача до відповідача із вимогою про повернення грошових коштів датоване 19.12.2016, отже прострочення виникло відповідно до ст.530 ЦК України на суму вимоги, яка мала бути нарахована на вказану дату, а саме 500000 дол. США сума основного боргу та 88685,2 сума нарахованих відсотків за депозитним вкладом.

Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню відповідно до перерахунку суду з зазначених вище підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 176743.94 грн.

Перевіривши правильність нарахування позивачем процентів на банківський вклад та 3% річних, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість та задоволення.

Пунктом 4.13 договору передбачено, що у разі порушення будь-якою стороною цього договору будь якого грошового зобов'язання винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною винятково у вигляді пені в розмірі 0.1 від облікової ставки НБУ (що діяла в період, за яким сплачується пеня) від своєчасно не нарахованої суми, яка нараховується протягом одного місяця з моменту виникнення відповідного зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені на суму боргу із зазначених вище підстав, суд приходить до висновку про їх обґрунтованість та задоволення.

Таким чином, належною до стягнення із відповідача на користь позивача є сума пені у розмір 3064,39 дол. США.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 500000 дол. США - депозиту, 99565.15 дол. США - проценти на банківський вклад, 176743.94 грн - 3% річних та 3064,39 дол. США - пені такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2. ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Також, в Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-75цс13 визначено, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Укладаючи депозитний договір з відповідачем, за твердженням позивача, він правомірно та обґрунтовано розраховував на збереження своїх коштів, примноження своїх коштів шляхом отримання відсотків на них, отримання повної та належної інформації щодо своїх коштів, можливість отримати свої кошти на поточний рахунок у своє розпорядження відповідно до умов договорів та чинного законодавства України. Недотримання відповідачем умов Договору шляхом ненарахування та невиплати відсотків, неповернення грошових коштів та порушення зобов'язання щодо збереження вкладу,не дозволяє позивачу користуватися своїми власними коштами та використовувати їх в своїй поточній господарській діяльності.

Таким чином, враховуючи норми законодавства, суд приходить до висновку, що дії ПАТ КБ «ПриватБанк» є істотним порушенням умов Договору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог із наведених вище обґрунтувань позову.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України та пропорційно задоволеним вимогам, покладається на відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати Договір про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» № 237319 від 08 січня 2014 p., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (ідентифікаційний код 14360570; 01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Таврида Електрик Україна" (ідентифікаційний код 31576194; 03680, м. Київ, вулиця Гарматна, будинок 2) кошти вкладу за Договором №237319 від 08 січня 2014 р. у розмірі 500 000 дол. США та проценти по ньому 99565,15 дол. США; штрафні санкції у розмірі 176743.94 грн. - 3% річних та 3064,39 дол. США - пені; суму судового збору у розмірі 239 965,44 грн.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено 26.07.2017.

Суддя М.О. Лиськов