Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "01" серпня 2017 р. Справа № 906/580/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність №14/688 від 19.07.2017;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність №5/70-281 від 20.07.2017;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Бердичівське лісове господарство"

до Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)"

про стягнення 12076,89грн (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 19421,99грн, з яких: 7348,96грн - основний борг, 734,90грн - штраф, 496,00грн - 3% річних, 6610,20грн - пеня, 4231,93грн - інфляційні. Витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

01.08.2017 до суду від ДП "Бердичівське лісове господарство" надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 7348,96грн - основного боргу, 496,00грн - 3% річних, 4231,93грн - інфляційних, всього 12076,89грн, а також 1600,00грн судового збору.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви від 01.08.2017.

Згідно ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Подана позивачем заява про зменшення позовних вимог прийнята судом до розгляду, оскільки в даному випадку, як вбачається із матеріалів справи та характеру відносин, які склались між сторонами, дії позивача стосовно зменшення позовних вимог не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

У разі зменшення позовних вимог, якщо заяву прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, в даному випадку - це сума 12076,89грн.

Суд розглядає справу з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позов в частині заборгованості за поставку лісопродукції в сумі 7348,96грн визнав з підстав, зазначених у відзиві від 28.07.2017 за вих.№04-1978.

В процесі розгляду справи судом було встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 15.12.2016 №3679/49/5 "Про перейменування державної установи "Бердичівська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 70)" та затвердження положення про неї у новій редакції, відповідно до пункту 12 частини другої статті 8 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статті 11 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та підпункту 13-1 пункту 12 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, перейменовано державну установу "Бердичівська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 70)" (ідентифікаційний код 08563330) у державну установу "Бердичівська виправна колонія (№ 70)" та затверджено положення про державну установу "Бердичівська виправна колонія (№70)".

Враховуючи викладене, назву відповідача слід замінити з Бердичівської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№70) на Державну установу "Бердичівська виправна колонія (№ 70)".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі усної домовленості в період з 06.03.2015 по 31.03.2015 Державне підприємство "Бердичівське лісове господарство" (позивач) поставило відповідачу лісопродукцію на загальну суму 7865,91грн.

Факт поставки товару (лісопродукції) підтверджується товарно-транспортними накладними №170644 від 06.03.2015 на суму 1826,50грн, №170657 від 27.03.2015 на суму 2101,25грн, №170658 від 27.03.2015 на суму 2115,36грн та №170681 від 31.03.2015 на суму 1822,80грн (а.с.29-32).

Відповідач свої зобов'язання по оплаті товару виконав частково, перерахувавши позивачу 516,95грн, в зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 7348,96грн, яка на час розгляду справи не змінилась.

Позивач направляв на адресу відповідача вимогу від 17.03.2017 за вих.№02/322 про сплату боргу, яка залишена останнім без відповіді та задоволення (а.с.24).

За вказаних обставин позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену лісопродукцію згідно товарно-транспортних накладних.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є позадоговірними (заснованими на усних домовленостях) правовідносинами з купівлі-продажу, згідно яких у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару на загальну суму 7348,96грн, виник кореспондуючий обов'язок оплатити його.

За приписами ст.ст.173, 174 ЦК України між позивачем та відповідачем виникло майново-господарське зобов'язання, в силу якого відповідач повинен оплатити отриманий товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку.

Приписами ч.1 ст.692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, прийнявши від позивача товар по товарно-транспортним накладним, у відповідача відповідно до вищенаведених приписів ст.692 ЦК України виник кореспондуючий обов'язок одразу оплатити його.

Відповідач своє зобов'язання належним чином не виконав (в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про протилежне), розрахунків з позивачем за поставлений товар в повному обсязі не провів.

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 7348,96грн визнається відповідачем, що вбачається із акту звірки розрахунків, підписаного представником та скріпленим печаткою підприємства - відповідача (а.с.52).

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 7348,96грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач з посиланням на ст.625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача 4231,93грн інфляційних за період з березня 2015 року по травень 2017 року та 496,00грн 3% річних за період з 27.03.2015 по 26.06.2017.

У відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок річних, із врахуванням обставин справи, господарський суд приходить до висновку, що правомірним є нарахування 3% річних у загальній сумі 494,69грн, зокрема нарахованих:

- в сумі 372,44грн за період з 28.03.2015 по 26.06.2017 на суму заборгованості 5526,16грн;

- в сумі 122,25грн за період з 01.04.2015 по 26.06.2017 на суму заборгованості 1822,80грн.

В частині стягнення 1,31грн. 3% відсотків річних суд відмовляє за необґрунтованістю нарахування.

Щодо заявлених до стягнення втрат від інфляції судом виявлено помилки в періодах нарахування.

Згідно абз. 2,3 п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 4231,93грн, заявлені позивачем за період з березня 2015 по травень 2017 (а.с.28), підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не були враховані вищевказані рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Згідно розрахунку, здійсненого господарським судом, розмір інфляційних за період з квітня 2015 по травень 2017 становить 3103,60грн. Вимоги в частині стягнення 1128,33грн інфляційних необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Відповідач визнав позов частково (а.с. 6768, водночас доказів сплати заборгованості не надав

Як визначає ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 7348,00грн основного боргу, 3103,60грн інфляційних та 494,69грн 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору за правилами ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.33,34,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної установи "Бердичівська виправна колонія (№70)" (13306, Житомирська область, м.Бердичів, вул.Низгірецька, 1, )

на користь Державного підприємства "Бердичівське лісове господарство" (13327, Житомирська область, Бердичівський район, с. Хмелище, ):

- 7348,96грн - основного боргу;

- 494,69грн - 3% річних;

- 3103,60грн - інфляційних;

- 1450,34грн - судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 3 серпня 2017 року.

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - в справу