ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Справа № 910/14287/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівБакуліної С.В., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційних скаргДержавної екологічної інспекції у Запорізькій області, м. Запоріжжя
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року
у справі господарського суду міста Києва
за позовомДержавної екологічної інспекції у Запорізькій області, м. Запоріжжя
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія", м. Київ
провідшкодування шкоди

за участю представників

позивача: не з'явився,

відповідача: Журба М.В., Каіра В.В., Часник С.А.

В С Т А Н О В И В:

Державна екологічна інспекція у Запорізькій області (далі за текстом - Інспекція) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія" (далі за текстом - ТОВ "Українська водна компанія") про стягнення шкоди, завданої державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства у розмірі 948 708 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Вищенаведені судові акти мотивовано відсутністю у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а тому позовні вимоги про відшкодування шкоди є безпідставними.

Не погоджуючись з судовими актами господарських судів попередніх інстанцій, Державна екологічна інспекція у Запорізькій області звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ТОВ "Українська водна компанія" до Вищого господарського суду України було подано заперечення на касаційну скаргу, в якому відповідач проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

В судовому засіданні представники відповідача проти доводів касаційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Позивача згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників відповідача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові акти господарських судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Українська водна компанія" здійснює централізоване питне водопостачання в селах Семенівка, Обільне, Рівне, Тамбовка, що входять до складу Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, на підставі чотирьох Концесійних договорів на об'єкти централізованого водопостачання, укладених з Семенівською сільською радою (далі - сільрада); перший укладено 12.08.2011 року, інші три - 17.02.2012 року.

Згідно із п. 1.1 вказаних Концесійних договорів та Актів приймання-передачі до них сільрада передала відповідачу на 49 років 11 місяців виключне право здійснювати управління (експлуатацію) об'єктом концесії, до складу якого входять: артезіанські свердловини (№ № 14, 8, 30, 17, 25 (законсервована), 5, 1), насоси, башти, водопровід та інші засоби.

Призначення об'єкта концесії - забезпечення послугами з централізованого водопостачання усіх категорій споживачів (п. 1.4 Концесійних договорів).

В концесію було передано 7 свердловин, 6 з яких використовуються для здійснення централізованого водопостачання.

Відповідно до п. п. 7.2, 7.3 Концесійних договорів відповідач зобов'язаний за власний рахунок одержати ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання послуг з централізованого водопостачання та отримати всі інші необхідні дозволи і не приступати до надання послуг з водопостачання без необхідних дозвільних документів.

На виконання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджених Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 14.02.2001 року № 35/3430.08.2011, відповідач отримав Ліцензію на централізоване водопостачання та водовідведення, видану Запорізькою обласною державною адміністрацію 30.08.2011 року № 12-л.

Згідно Порядку погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року № 321, відповідач отримав Дозвіл на спеціальне водокористування № Укр. 5934/3ап., термін дії якого з 02.04.2012 року по 31.12.2015 року.

У Дозволі на спеціальне водокористування зазначено, що ліміт забору води з підземних вод встановлюється на рівні 812 кубічних метрів на добу.

В липні-серпні 2015 року позивачем проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів, за результатами якої складено Акт перевірки, в якому зазначено, що в період з 07.08.2012 року по 06.08.2015 року відповідачем незаконно видобуто з підземного водоносного горизонту (свердловин) 332880,0 кубічних метрів води без спеціального дозволу на користування надрами, що стало підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно посадових осіб ТОВ "Українська водна компанія".

На підставі вказаного Акту позивачем направлено відповідачу претензію № 604/06 від 23.02.2016 року, в якій вказано, що внаслідок використання води з підземного водоносного горизонту (свердловин) в кількості 332 880 кубічних метрів державі завдано шкоду в загальній сумі 948 708 грн., яку запропоновано сплатити добровільно. Проте, відповідачем зазначену шкоду не сплачено, у зв'язку з чим позивач звернувся з позовом про стягнення завданої шкоди у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій, з посиланням на приписи ст. ст. 2, 3, 17, 18 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", ст. 38, 68, 69 Закону "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. ст. 2, 44, 46, 48, 49 Водного кодексу України, ст. ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра, виходили з того, що відповідач здійснює централізоване водопостачання на підставі Концесійних договорів, за умовами яких продукцією є питна вода, яка видобувається концесіонером з артезіанських свердловин та постачається для господарсько-побутових потреб населення. За період з 07.08.2012 року по 06.08.2015 року з шести об'єктів водозабору, що обслуговуються ТОВ "Українська водна компанія" та знаходяться у власності Семенівської сільської ради з розташуванням на належних їй землях, видобуто 332 880 куб. метрів/1095 днів, що не перевищує продуктивності водозаборів підземних вод понад 300 кубічних метрів на добу (з кожного з водозаборів у середньому видобувається близько 50, 66 куб. метрів на добу, тобто у 6 разів менше встановленої норми), що є підставою для здійснення видобутку питної води без спеціального дозволу.

При цьому, судами зауважено, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю, яка має цивільний характер та для застосування якої потрібно довести наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди та її розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно п. 6.5 Концесійних договорів передача об'єктів у концесію не припиняє права комунальної власності територіальної громади Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області на об'єкти концесії та не є підставою для переходу права власності на об'єкти концесії до концесіонера (відповідача).

Отже, власником та землевласником об'єкту концесії є Семенівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, а не відповідач, у зв'язку з чим господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновків про відсутність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а тому позовні вимоги визнано безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, вважає, що такі висновки господарських судів попередніх інстанцій є передчасними та зроблені без належного з'ясування всіх обставин у справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 до ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

В силу приписів 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Положеннями ч. 1 ст. 149, ст. 151 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 року № 827).

За змістом ст. 2 Водного кодексу України земельні, гірничі, лісові відносини, що виникають під час користування водними об'єктами, регулюються відповідним законодавством України.

Тобто, прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Приписами ст. ст. 46, 48 Водного кодексу України передбачено, що водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (п. 9 ч. 1 ст. 44, ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України).

В ст. ст. 16, 19, 21 Кодексу України про надра визначено, що користування надрами, у тому числі для видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому, спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 1115 Цивільного кодексу України за договором комерційної концесії одна сторона (право володілець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що власником та землевласником об'єкту концесії є Семенівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, а не відповідач, не врахували вищенаведених законодавчих положень, зокрема тих, що за умовами Концесійних договорів до концесіонера передано комплекс належних концесієдавцеві прав, у тому числі, і обов'язок за власний рахунок одержати ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання послуг з централізованого водопостачання та отримати всі інші необхідні дозволи та не приступати до надання послуг з водопостачання без необхідних дозвільних документів (п. п. 7.2, 7.3 Концесійних договорів).

В той же час, Кодексом України про надра передбачено випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (ст. 21 Кодексу України про надра).

Так, статтею 23 Кодексу України про надра (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб.

В свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціальних дозволів уповноваженого державою органу. Однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 Водного кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Отже, чинним законодавством передбачено самостійні підстави для відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, зокрема, внаслідок самовільного використання водних ресурсів без відповідного дозволу на спеціальне водокористування.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 03.09.2013 року у справі №13/333-38/463-2012.

Однак, вирішуючи спір щодо покладення на відповідача відповідальності за збитки завдані порушенням природоохоронного законодавства, судами повною мірою зазначені правові приписи не враховано, на підставі сукупної оцінки наявних у справі доказів не встановлено обставини, з яким закон пов'язує відшкодування шкоди, а саме, наявність повного складу правопорушення як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника; при цьому, не встановивши якого саме правопорушення припустився відповідач, суди передчасно вдалися до висновків про недоведеність складу цивільного правопорушення в діях відповідача.

Таким чином, зазначені обставини та норми матеріального права не були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим господарські суди прийшли до передчасних висновків у справі.

Неповне дослідження фактичних обставин справи та неналежне з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки доказів та фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, касаційна скарга Державної екологічної інспекції у Запорізькій області підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року - скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року у справі № 910/14287/16 - скасувати.

3. Справу № 910/14287/16 направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіС.В. Бакуліна

В.О. Швець