ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Справа № 910/22767/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Іванової Л.Б., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Сентекс"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 27.01.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 15.05.2017
у справі№ 910/22767/16 господарського суду міста Києва
за позовомДочірнього підприємства "Сентекс"
доПублічного акціонерного товариства "Златобанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології"
провизнання недійсною частини договору,
за участю представників:
від позивачане з'явився
від відповідачаЛисенко В.В.
від третьої особине з'явився

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Дочірнє підприємство "Сентекс" (далі - ДП "Сентекс") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк") про визнання недійсним розділу 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" договору іпотеки від 29.05.2012, укладеного між ПАТ "Златобанк" та ДП "Сентекс", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за № 2574.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімічні технології" (далі - ТОВ "Хімічні технології").

Заявою від 27.01.2017 ПАТ "Златобанк" просило застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2017 у справі № 910/22767/16 (суддя Отрош І.М.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 (колегія суддів у складі: Зубець Л.П. - головуючого, Алданова С.О., Зеленін В.О.) рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2017 у справі № 910/22767/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 910/22767/16, ДП "Сентекс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 17.07.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Іванової Л.Б., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ДП "Сентекс" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 25.07.2017 о 10 год. 30 хв.

У відзиві на касаційну скаргу позивача, який надійшов до Вищого господарського суду України 25.07.2017, відповідач проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак позивач та третя особа передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалися.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 29.05.2012 між ПАТ "Златобанк" (Банк) та ТОВ "Хімічні технології" (Позичальник) було укладено кредитний договір № 121/12-KLMV (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати всі інші умови цього кредитного договору.

У наступному, до Кредитного договору неодноразово вносились зміни договорами про внесення змін, якими, зокрема, корегувався максимальний ліміт заборгованості (5 450 000,00 дол. США) та кінцева дата погашення кредиту (26.02.2015).

29.05.2012 між ПАТ "Златобанк" (Іпотекодержатель) та ДП "Сентекс" (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2574 (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого цей договір забезпечує виконання ТОВ "Хімічні технології" (Боржник) зобов'язань, що випливають з укладеного між Боржником та Іпотекодержателем Кредитного договору та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені у майбутньому (далі - Основне зобов'язання), за умовами якого Боржник зобов'язаний повернути Іпотекодержателю кредитні кошти у формі кредитної лінії у гривні та/або дол. США з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 5 200 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення - 27.12.2013 включно, сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами з розрахунку 18% річних за користування кредитними коштами у гривні та 14% річних за користування кредитними коштами в дол. США і можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених Основним зобов'язанням і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги.

Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху № 39-1-:-39-13 в літ. А-7 загальною площею 152,0 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 22.

Згідно з п. 1.4 Договору іпотеки загальна заставна вартість предмета іпотеки дорівнює ринковій і погоджується сторонами в розмірі 3 190 000,00 грн.

В розділі 5 Договору іпотеки викладено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з п.п. 5.1, 5.4 якого Іпотекодержатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадках невиконання Основного зобов'язання, за порушення порядку їх виконання та в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням, цим договором та чинним законодавством України. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

У Розділі 6 Договору іпотеки сторонами було погоджено застереження про позасудове задоволення вимог Іпотекодержателя, відповідно до якого сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому Договорі. Визначений цим розділом спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджає Іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони дійшли згоди, що задоволення вимог Іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за Основним зобов'язанням. Іпотекодавець за свій рахунок доручає Іпотекодержателю підготувати всі необхідні документи для продажу предмета іпотеки (одержання дубліката правовстановлюючого документа, у випадку необхідності, його реєстрації, отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу предмета іпотеки на свій розсуд, визначати суб'єкта оціночної діяльності для оцінки предмета іпотеки, тощо). У випадку прийняття рішення Іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. У випадку прийняття рішення Іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, Іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця про свій намір укласти цей договір. Іпотекодавець має право виконати Основне зобов'язання, включаючи усі витрати, понесені Іпотекодержателем та третіми особами у зв'язку з проведенням звернення стягнення на предмет іпотеки, протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цього пункту.

В подальшому до Договору іпотеки були внесені зміни, про що між сторонами договору укладено відповідні правочини про внесення змін, зокрема, у договорі про внесення змін від 27.12.2013 до Договору іпотеки сторони дійшли згоди визначити загальну заставну вартість предмета іпотеки у розмірі 3 200 600,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП "Сентекс" послалося на те, що розділ 6 "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя" Договору іпотеки укладено директором позивача з перевищенням повноважень, оскільки, на думку позивача, спірний розділ Договору іпотеки є договором, що надає відповідачу право розпоряджатись майном позивача на власний розсуд, а отже на укладення даного договору, який по суті є окремим договором, необхідно було отримати погодження Президента ДП "Сентекс" відповідно до п. 11.4 статуту позивача.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ч.ч. 1-5 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, Договір іпотеки був підписаний з боку ДП "Сентекс" директором ОСОБА_9

Згідно з п. 11.4 статуту ДП "Сентекс", затвердженого рішенням № 7 від 22.07.2011, Президент підприємства - одноособовий орган управління, який призначається власником або уповноваженою особою шляхом прийняття відповідного рішення та виконує, зокрема, наступні функції: здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємства, погодження до їх укладання кредитні договори, договори поруки, застави (іпотеки) майна та майнових прав підприємства, договори дарування майна підприємства шляхом прийняття відповідного рішення, погоджує до їх укладання договори (правочини, угоди) про відчуження основних засобів підприємства шляхом прийняття відповідного рішення, погоджує до їх укладання будь-які договори (правочини, угоди) та інші юридичні акти на суму, що перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким договором (правочином, угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць, шляхом прийняття відповідного рішення.

Відповідно до п. 11.6 статуту ДП "Сентекс" директор підприємства розпоряджається майном підприємства та укладає цивільно-правові та господарсько-правові договори (угоди, правочини) та інші юридичні акти на суму, що не перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким правочином (угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць; за погодженням з Президентом підприємства розпоряджається майном підприємства та укладає цивільно-правові та господарсько-правові договори (угоди, правочини) та інші юридичні акти на суму, що перевищує 50% статутного капіталу підприємства за одним таким правочином (угодою) або сукупно за декількома з одним контрагентом за місяць; за погодженням з Президентом підприємства укладає кредитні договори, договори поруки, застави (іпотеки) майна та майнових прав підприємства, договори дарування майна підприємства; за погодженням з Президентом підприємства укладає договори (правочини, угоди) про відчуження основних засобів підприємства.

Згідно з п. 8.1 статуту ДП "Сентекс" для забезпечення діяльності підприємства за рахунок внеску власника утворюється статутний капітал, який складається з грошових коштів у розмірі 500 000,00 дол. США, що становить 2 665 900,00 грн.

Отже, враховуючи заставну вартість предмета іпотеки, визначеної у п. 1.4 Договору іпотеки, вартість майна, переданого у іпотеку, перевищувала 50% статутного капіталу ДП "Сентекс" на дату укладання Договору іпотеки.

Однак, місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 15.05.2012 Президентом ДП "Сентекс" було прийнято рішення № 3, яким надано згоду та погодження на укладання, зокрема, договорів іпотеки та застави між ПАТ "Златобанк" та ДП "Сентекс" для забезпечення виконання зобов'язань з кредитної угоди на суму 5 200 000,00 дол. США та надання в іпотеку/заставу, в тому числі такого майна, що належить позивачу на праві власності: нежитлові приміщення 1-го поверху № 39-1-:-39-13 в літ. А-7 загальною площею 152,0 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Римарська, 22; уповноважено директора ДП "Сентекс" на укладення та підписання від імені позивача договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що рішенням Президента ДП "Сентекс" № 5 від 25.12.2013 надано згоду на укладення та погоджено позивачу укладення договору про внесення змін зокрема до договору іпотеки № 2574 від 29.05.2012; уповноважено директора позивача на укладення та підписання від імені позивача договорів про внесення змін до договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд; рішенням Президента ДП "Сентекс" № 8 від 30.05.2014 надано згоду на укладення та погоджено позивачу проект договору про внесення змін до договору іпотеки № 2574 від 29.05.2012; уповноважено директора позивача на укладення та підписання від імені позивача договорів про внесення змін до договорів поруки, іпотеки, застави з визначенням решти основних умов цих договорів на їх розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 29.05.2012) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 29.05.2012) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 29.05.2012) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 29.05.2012) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Нормою п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначалось вище та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням № 3 від 15.05.2012 Президент ДП "Сентекс" надав згоду та погодження на укладання, зокрема, Договору іпотеки і уповноважив директора ДП "Сентекс" на укладення та підписання від імені позивача такого договору з визначенням решти основних умов цього договору на їх розсуд.

Також судами встановлено, що передбачене укладеним між сторонами Договором іпотеки іпотечне застереження щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки (Розділ 6 Договору іпотеки) визначає лише спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а не є окремим договором про відчуження майна.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя входить до предмета правового регулювання Договору іпотеки, у зв'язку з чим погодження сторонами умов про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом включення до змісту Договору іпотеки відповідного розділу, за відсутності у рішенні Президента ДП "Сентекс" № 3 від 15.05.2012 окремого зазначення про погодження на укладення в межах іпотечного договору застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, за умови, що Президент позивача на підставі вказаного рішення погодив укладення самого Договору іпотеки, не може свідчити про укладення спірного розділу 6 Договору іпотеки з порушеннями вимог п. 11.4 статуту ДП "Сентекс".

Крім того, спірна умова Договору іпотеки (застереження про позасудове задоволення вимог Іпотекодержателя) є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Також суди попередніх інстанцій підставно зазначили, що Президент ДП "Сентекс" надаючи погодження на укладення Договору іпотеки та уповноважуючи директора на укладення та підписання від імені позивача такого договору з правом визначення решти основних умов цього договору на свій розсуд, по суті, усвідомлював можливі наслідки укладення Договору іпотеки, зокрема, можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку неналежного виконання Основного зобов'язання Боржником, тобто, можливе відчуження майна у випадку настання таких обставин.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного розділу Договору іпотеки.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, суди попередніх інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх з врахуванням поданих сторонами доказів, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і з наведенням відповідного мотивування, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Твердження скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Сентекс" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2017 у справі № 910/22767/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді Л.Б. Іванова

С.Р. Шевчук