ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2017р. Справа № 914/1201/17

Суддя О.Запотічняк при секретарі В.Думин розглянула справу

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м.Львів,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м.Львів,

про: стягнення неустойки в розмірі 1 039 264,41 грн.

За участю представників:

Від позивача: Чернобай С.С. - представник;

Від відповідача: ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_5 - представник;

Здійснювалось фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суть спору: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення неустойки в розмірі 1 039 264,41 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач за умовами договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 10.03.2009р. №Г-7015-9 отримав в строкове платне користування нерухоме майно -приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 246,9 м2 , у тому числі: підвал площею 92,3 кв.м., перший поверх площею 143,8 кв.м., антресоль площею 10,8 кв.м. з індексами приміщень І-VII, 26-1---26-6, 26-7, 26-8, відповідно до даних технічного паспорта ЛОДКБТІ та ЕО від 28.11.2001р. №862.

Однак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. у справі 914/3970/14 за позовом позивача до відповідачки та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Львівської міської ради про стягнення заборгованості та виселення з приміщень було встановлено, що договір оренди від 10.03.2009р. №Г-7015-9 припинив свою дію 10.03.2014р.

Позивач вважає, що оскільки відповідач всупереч вимог чинного законодавства та умов договору, не повернув орендоване майно після припинення дії договору оренди та продовжує без правових підстав ним користуватись і надалі, в нього виникло право вимагати від відповідача сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за період з 11.03.2014р. до 01.05.2017р.

Обставини справи: Розглянувши подані матеріали суд визнав їх достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 19.06.2017року порушив провадження у справі та призначив судове засідання на 04.07.2017року.

В судове засідання 04.07.2017р. з'явився представник позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просив суд не розглядати справу без його участі та відкласти розгляд справи на один місяць у зв'язку з його поганим самопочуттям та необхідністю покращити стан здоров'я. Також відповідач зазначив, що його уповноважений представник знаходиться за межами Львова та не може з'явитись в дане судове засідання.

Враховуючи неявку відповідача в судове засідання, беручи до уваги заяву відповідача про відкладення розгляду справи, з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, суд відклав розгляд справи на 25.07.2017р.

В судове засідання 25.07.2017р. з'явилися представники сторін.

Відповідачем було заявлено відвід судді Запотічняк О.Д. у справі №914/1201/17. Мотиви відводу були викладені в заяві вх.№26025 від 25.07.2017р.

Ухвалою від 25.07.2017р. в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 вх. №26025/17 від 25.07.2017 про відвід судді Запотічняк О.Д. у справі № 914/1201/17 було відмовлено.

Відповідачем було повторно заявлено відвід судді Запотічняк О.Д. у справі №914/1201/17. Мотиви відводу були викладені в заяві вх.№26076 від 25.07.2017р.

Статтею 20 ГПК України передбачено порядок, підстави та визначено суб'єктний склад який може заявляти відвод судді, а також порядок та підстави самовідводу.

Відвід повинен бути мотивованим, заявлятись у письмовій формі до початку вирішення спору. Заявляти відвід після цього можна лише у разі, якщо про підставу відводу сторона чи прокурор дізналися після початку розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2018р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Водночас згідно з частиною третьою статті 22 ГПК сторони (так само як і інші учасники судового процесу) зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Тому слід розцінювати як зловживання учасником судового процесу своїми процесуальними правами, зокрема, подання ним другої і наступних заяв про відвід судді (суддів) господарських судів з одних і тих самих підстав (у тому числі з викладенням відповідної заяви в іншій стилістичній формі), або, хоча й з інших підстав, ніж у первісній заяві, але з таких, що з урахуванням обставин справи були або мали бути відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, і, отже, повинні були зазначатися саме в ній.

У таких випадках суд не позбавлений права, відмовивши в задоволенні наступної заяви (клопотання), продовжити розгляд справи, в якій заявлено такий відвід, із зазначенням про це в протоколі судового засідання та в описовій частині судового рішення з наведенням в останньому відповідних мотивів; додатково ухвала як окремий процесуальний документ у такому разі не виноситься.

Оскільки відповідачем не було наведено підставі які б викликали сумнів у неупередженості судді Запотічняк О.Д. а підстави викладені в заяві про відвід вх.№26076 від 25.07.2017р. були відомі відповідачу під час подання ним первісної заяви, враховуючи, що повторний відвід був заявлений відразу після оголошення першої ухвали про відхилення відводу і суддею не було вчинено жодної дії, суд відмовив відповідачу у розгляді заяви про відвід вх.№26076 та продовжив розгляд справи.

В судовому засіданні представником позивача було долучено до справи належним чином засвідчену копію постанови Вищого господарського суду України від 15.06.2017р. у справі №914/3970/14 згідно якої Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 у справі № 914/3970/14 скасовано а рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016 у даній справі залишено в силі.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

10.03.2009 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (нова назва: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради)(орендодавець) та Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-7015-9 за умовами якого орендодавець на підставі наказів управління комунальної власності від 30.07.2007р. №632-О, від 19.05.2008р. №439-О та від 22.12.2008р. №214-О, договору оренди від 27.11.2002р. №Г-1273 передає а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Старий Львів».

Об'єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 246,9 м2 , у тому числі: підвал площею 92,3 кв.м., перший поверх площею 143,8 кв.м., антресоль площею 10,8 кв.м., з індексами приміщень І-VII, 26-1---26-6, 26-7, 26-8, відповідно до даних технічного паспорта ЛОДКБТІ та ЕО від 28.11.2001р. №862.

Відповідно до п. 2.1 договору сторони погодили, що об'єкт оренди буде використовуватись орендарем для виставки образотворчої продукції виробленої в Україні.

Як зазначено в п. 3.3 договору, у зв'язку із фактичним використанням орендарем об'єкта оренди за попереднім договором, об'єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору термін договору оренди було визначено на 2 роки 364 дні з 10.03.2009р. до 09.03.2012 року.

Позивач звертаючись з даним позовом до суду вважає, що договір оренди №Г-7015-9 припинив свою дію з 10.03.2014р., оскільки даний факт встановлений в постанові Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. у справі 914/3970/14 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до відповідачки за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Львівської міської ради про стягнення заборгованості та виселення з приміщень.

Позивач вважає, що оскільки відповідач всупереч вимог чинного законодавства та умов договору, не повернув орендоване майно після припинення дії договору оренди та продовжує без правових підстав ним користуватись і надалі, в нього виникло право вимагати від відповідача сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за період з 11.03.2014р. до 01.05.2017р.

Згідно з ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Виходячи з положень ч. 2 ст.785 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу неустойку за період з 11.03.2014р. до 01.05.2017р. в розмірі 1 039 264,41 грн.

З системного аналізу наведеного вище положення ст. 785 ЦК України випливає, що неустойка, передбачена цією нормою, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення

Частина 2 згаданої статті встановлює законну неустойку виключно за несвоєчасне повернення наймачем речі, одержаної в найм, якщо у наймача виник обов'язок повернути об'єкт оренди.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані який було обумовлено договором.

Згідно із положеннями п.п. 9.1 та 9.3 договору №Г-7015-9, об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 15 днів з моменту закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання.

Посилання позивача на те, що договір оренди №Г-7015-9 припинив свою дію з 10.03.2014р., оскільки даний факт встановлений в постанові Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. у справі 914/3970/14 є безпідставними та не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Господарським судом Львівської області розглядалась справа №914/3970/14 за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до відповідачки за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Львівської міської рада, предметом спору якої було стягнення заборгованості та виселення з приміщень.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.05.2016р. прийнятого за результатами розгляду справи №914/3970/14 позовні вимоги було задоволено частково та стягнено з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в розмірі 196 528, 78 грн.

Як вбачається з мотивувальної частини вищезазначеного рішення, суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача з приміщень загальною площею 246, 9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 встановив, що в силу приписів пункту 4.3 договору, строк дії договору було продовжено з 08.03.2015 р. до 07.03.2018 р. продовженим на той самий термін і на тих самих умовах і у позивача відсутні правові підстави ставити позовну вимогу про виселення відповідача з мотивів припинення договірних відносин.

Дане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. у справі 914/3970/14 рішення господарського суду Львівської області від 11.05.2016р було скасовано в частині відмови у позові про виселення, та в цій частині прийняти нове рішення яким позов задоволено.

Саме на дану постанову Львівського апеляційного господарського суду посилається позивач обґрунтовуючи свою позицію про те, що договір оренди №Г-7015-9 припинив свою дію з 10.03.2014р.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 15.06.2017р. у справі №914/3970/14 задоволено частково касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 а саме постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 у справі № 914/3970/14 скасовано, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016 у вищезазначеній справі залишено в силі.

Таким чином на сьогоднішній день рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2016 у справі № 914/3970/14 яким встановлено, що строк дії договору оренди від 10.03.2009р. №Г-7015-9 продовжено до 07.03.2018 р., є чинним.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже станом на дату прийняття даного рішення суду у відповідача не виникло обов'язку щодо повернення орендованого майна у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди від 10.03.2009р. №Г-7015-9, оскільки останній є чинним.

За таких умов у позивача не виникло право вимагати від відповідача сплатити неустойки, оскільки таке виникає виключно за умов несвоєчасного повернення наймачем речі, одержаної в найм, якщо у наймача виник обов'язок повернути об'єкт оренди.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, , суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст.28, 33 ,43, 44, 48, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення суду може бути оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2017р.

Суддя Запотічняк О.Д.