РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2017 р. Справа № 906/101/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

при секретарі Мазур О.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року у справі №906/101/17 (суддя Давидюк В.К.)

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: 1) приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго"; 2)ОСОБА_2; 3)ОСОБА_3; 4)ОСОБА_4; 5) товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго";

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_5, представник за довіреністю від 27.03.2017

відповідача 1 - не з'явився;

відповідача 2 - не з'явився;

відповідача 3 - не з'явися;

відповідача 4 - не з'явися;

відповідача 5 - Соболєв М.М., представник згідно довіреності від 27 січня 2017 року;

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовом до приватного акціонерного товариства "Житомирське облагропроменерго"; ОСОБА_2; ОСОБА_3; ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю "Агропроменерго" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року у позові відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10 травня 2017 року апеляційна скарга була повернута Позивачу на підставі пункту 1 частини 1 статі 97 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, Позивач повторно подав апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року.

Ухвалою суду від 29 травня 2017 року скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/101/17 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г..

Розпорядженням в.о. керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду - Кулик Т.М. від 17 липня 2017 року у справі №906/101/17 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Бучинської Г.Б., та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну заміну складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Гулова А.Г., суддя Петухов М.Г..

Ухвалою суду від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято у новому складі суду.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі суду від 29 травня 2017 року Відповідач 5 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, висвітлених в ньому, Відповідач 5 просить апеляційну скаргу Позивача залишити без задовлення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В судовому засіданні від 19 липня 2017 року Позивач та його уповноважений представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеравльного та процесуального права, а тому просять його скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Разом з тим, представник Позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії аудиторського висновку №3/805 від 14 липня 2017 року, при цьому вказавши на неможливість подачі такого висновку суду першої інстанції у зв'язку з тим, що дані документи знаходились в архіві і доступ до них був обмежений. Водночас, Позивач вважає, що даний аудиторський висновок підтверджує факт того, що залишкова вартість, яка вказана у договорі купівлі-продажу від 13 лютого 2002 року протирічить залишковій вартості, зазначеній у даних бухгалтерського обліку, які були взяті за основу при виготовлені вищевказаного висновку. Даний аудиторський висновок долучений судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні від 19 липня 2017 року Відповідач 5 заперечив щодо доводів, які наведені в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а відтак просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. Також представник подав клопотання (на виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 29 травня 2017 року) про долучення до матеріалів справи витягу з ЄДРПОУ станом на 10 липня 2017 року. Даний документ судом долучений до матеріалів справи.

В судове засідання від 19 липня 2017 року представники Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 та Відповідача 4 не прибули, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

В той же час судом не визначалась обов'язковою явка повноважних представників сторін.

Враховуючи вищевказане, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3 та Відповідача 4 за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Заслухавши Позивача, його упоноваженого представника та представника Відповідача 5, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, згідно свідоцтва про право власності від 11 лютого 2002 року, виданого виконавчим комітетом Миропільської селищної ради народних депутатів, будівля Миропільської гідроелектростанції належала Житомирському ЗАТ "Облагропроменерго" (правоноступником якого є Відповідач 1) на праві власності.

Згідно протоколу №1 засідання правління ЗАТ "Облагропроменерго" від 12 січня 2002 року членами правління, одноголосно, було прийнято рішення про продаж приміщення і обладнання Миропільської ГЕС, а також обладнання кабельного цеху Відповідачу 2, Відповідачу 3, Відповідачу 4 в рівних долях по залишковій вартості (том 1, а.с.60).

13 лютого 2002 року Житомирським ЗАТ "Облагропроменерго" в особі голови правління, який діяв на підставі доручення, укладено договір купівлі-продажу будинку Миропільської гідроелектростанції (надалі - Договір), загальною площею 231,3 кв.м разом з обладнанням (додаток № 1 до Договору) та посвідчено державним нотаріусом Любарської державної нотаріальної контори Соляром В.М., відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року за № 18/5 (чинної на момент вчинення оспорюваного правочину (том 1, а.с.102; зворот).

Водночас, суд наголошує на тому, що Позивач став акціонером Відповідача 1 у червні 2014 року за правом спадкування. З виписки про стан рахунку в цінних паперах станом на 09 липня 2014 року вбачається, що Позивач є акціонером Відповідача 1, якому належать акції у кількості 836 штук, загальною номінальною вартістю 125 400 грн, що складає 49,8509 % статутного капіталу товариства (том 1, а.с. 118).

Суд коснатутє, що відповідно до пункту 1 Договору, адреса будинку Миропільської ГЕС - Житомирська область, Дзержинський район, смт. Миропіль, вул. Лісова, 1. Дана будівля Миропільської ГЕС цегляна, розташована на земельній ділянці, закріпленій за Миропільською Селищною радою, належала Житомирського ЗАТ "Облагропроменерго" на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Миропільської селищної ради від 11 лютого 2002 року та зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №2 під реєстровим №369.

Як вбачається з пункту 2 Договору, ціна Договору складає 16 619 грн 16 коп..

Відповідно до довідки №15/02 від 27 січня 2002 року Миропільська ГЕС знаходиться на балансі Житомирського ЗАТ "Облагропроменерго" і її балансова вартість становила 17 298 грн 16 коп., а залишкова вартість становила 16 619 грн 16 коп. (том 1, а.с.92).

Як зазначає Позивач, предметом позову є матеріально-правова вимога до Відповідача 1, з огляду на те, що голова правління Відповідача 1 - Мороз О.Ф. не мав права самостійно діяти від імені товариства, а відтак, на переконання Позивача, Договір укладений особою з перевищенням повноважень, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим, Позивач вважає, що ціна Договору є штучно заниженою, а дійсна вартість будинку Миропольської РЕС разом з обладнанням станом на день продажу становила 5 000 000 грн.

В той же час, на думку Позивача, Договір підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідно до пункту 7.3 Статуту Відповідача 1 (який був чинний на момент укладання договору) управління товариством здійснюють:

- вищий орган Товариства;

- спостережна рада;

- правління товариства;

- ревізійна комісія.

Як вказує Позивач, відповідно до пункту 5.1 Статуту (в редакції від 09 вересня 1998 року), статутний фонд товариства, становить 251 550 грн.

Позивач стверджує, що за замістом пункту 7.3 Статуту, до компетенції Вищого органу товариства відноситься затвердження угод, укладених на суму, що перевищує 20 відсотків статутного фонду товариства. Пунктом 7.24 Статуту передбачено, що спостережна рада погоджує проведення операцій розпорядження нерухомим майном Товариства, балансова вартість якого суму еквівалентну 2000 мінімальним заробітним платам, виходячи зі ставки мінімальної заробітної плати, що діє на момент продажу.

Однак, Позивач вважає та доводить, що вищим органом товариства не приймалося рішення про уповноваження голови правління на укладення з Відповідачем 2, Відповідачем 3 та Відповідачем 4 Договору, а спостережною радою не погоджено відчуження нерухомого майна.

Дослідивши усе вищевказане, з урахуванням часу (описаного вище) успадкування Позивачем корпоративних прав, Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що у відповідності до статті11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, приписи статті 12 ЦК України передбачають, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (у тому числі й корпоративні права).

Таким чином, Позивач окрім факту порушення оспорюваним Договором норм чинного законодавства України, першочергово має також довести суду наявність його порушеного права внаслідок укладання оспорюваного Договору та існування такого права на момент укладення спріного правочину.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів Позивача, кортрі об'єктивно існували.

В даному випадку, як встановлено Рівненським апеляційним господарським судом, виходячи із змісту позовної заяви та її прохальної частини, Позивач вважає, що Відповідачі порушили його інтереси як акціонера Відповідача 1, оскільки вагома частка підприємства була продана незаконно. При цьому Позивач вважає, що його корпоративні права, що отримані ним шляхом успадкуванняв червні 2014 року існували і в період укладення спірного Договору ( в лютому 2002 року).

Водночас, суд зазначає, що пункт 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25 лютого 2016 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" відзначає, що під час вирішення корпоративних спорів господарським судам слід виходити з того, що особа стає носієм корпоративних прав з моменту набуття права власності на акції АТ або вступу до інших юридичних осіб. Тому рішення органів юридичної особи, прийняті до вступу позивача до складу її учасників або придбання ним акцій, не можуть бути визнані такими, що порушують його корпоративні права.

Суд констатує, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Частиною 2 статті 28 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що, акція може бути придбана, також у порядку спадкоємства громадян чи правонаступництва юридичних осіб та з інших підстав, передбачених законодавством.

Як зазначає Позивач, він став акціонером ПрАТ "Житомирське облагропроменерго" в червні 2014 року за правом спадкування.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України "Про господарські товариства" при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв'язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства.

В силу частини 5 статті 147 ЦК України частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства.

Слід зазначити, що чинне законодавство, з набуттям відповідного комплексу корпоративних прав пов'язує вчинення декількох дій. Так, спадкоємець повинен звернутися до відповідної установи для переоформлення права власності на успадковані акції.

Згідно приписів частини 2 статті 4 Закону України "Про депозитарну систему України" набуття і припинення прав на цінні папери і прав за цінними паперами здійснюються шляхом фіксації відповідного факту в системі депозитарного обліку. У системі депозитарного обліку реєструються обмеження прав на цінні папери. У системі депозитарного обліку можуть реєструватися обмеження прав за цінними паперами у випадках та в порядку, встановлених Комісією.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про депозитарну систему України" визначено, що внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника здійснюється виключно депозитарними установами (у визначених законодавством випадках - Національним банком України або депозитаріями-кореспондентами), в установленому Комісією порядку на підстав, зокрема, документів, визначених Комісією, у разі спадкування, правонаступництва чи в інших установлених Комісією випадках.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про депозитарну систему України", підтвердженням прав на цінні папери та прав за цінними паперами, що існують в бездокументарній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах депонента в депозитарній установі.

Документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами депонента (у разі зарахування цінних паперів на депозит нотаріуса - відповідного кредитора) є виписка з рахунка в цінних паперах депонента, яка видається депозитарною установою на вимогу депонента або в інших випадках, установлених законодавством та договором про обслуговування рахунка в цінних паперах.

Судом встановлено, що Позивач на підтвердження статусу акціонера товариства надав виписку про стан рахунку в цінних паперах на 09 липня 2014 року за вих. №1251 від 27 березня 2017 року.

Доказів на підтвердження статусу акціонера Відповідача 1 в момент укладання оспорюваного Договору, Позивач не подав.

При цьому суд критично оцінює доводи апелянта, що з успадкуванням права батька до Позивача перейшло право оскаржувативсе, що вчинялося до набуття ним права, адже це не лише не підтверджено будь-якими нормами права, але й прямо протирічить всім вищеописаним в даній судовій постанові нормам законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скільки Позивач на момент укладання Договору не набув права власності на акції чи частку в статутному капіталі Відповідача 1, то правові наслідки укладення Договору жодним чином не впливали на його корпоративні права та обов'язки і не могли бути порушеними. Відтак, Позивач не підтвердив наявність порушеного права як акціонера, що в свою чергу свідчить про те, що його звернення з даним позовом суперечить положенням статті 1 ГПК України.

Враховуючи усе вищевказане, апеляційний господарський суд відмовляє Позивачу в задоволенні даного позову з огляду на те, що оспорюваний ним правочин апріорі не може порушувати його корпоративні права, що набуті ним більш ніж через 12 років, після укладення спріного правочину.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване рішення.

Відтак, з огляду на таку відмову у позові, суд констатує, що не підлягає подальшому дослідженню законність спірного Договору, з огляду на відсутність порушеного права у Позивача та відповідно, з огляду на відмову в позові, апеляційний господарський суд констатує неможливість застосування строку позовної давності, з огляду на відмову в позові по суті.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем (з огляду на повну відмову у задоволенні позовних вимог).

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року у справі №906/101/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2017 року у справі №906/101/17 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №906/101/17 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.