РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2017Справа №910/8860/17

За позовом: публічного акціонерного товариства "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ";

до: публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК";

про: визнання третейської угоди недійсною.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивач: Каба Д.В. - за довіреністю від 20.05.2017 № б/н;

відповідача: Ягодка О.О. - за довіреністю від 18.05.2017 № б/н.

С У Т Ь С П О Р У:

Публічне акціонерне товариство "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання третейської угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що третейське застереження викладене в п. 6.8 укладеного між сторонами спору договору поруки від 25.05.2015 № 3 суперечить положенням ч. 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, вчинений на вкрай невигідних умовах для поручителя та під впливом тяжких обставин, третейським судам не підвідомчі спори про стягнення заборгованості за кредитними договорами в іноземній валюті, що враховуючи положення ст. 215, ст. 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.06.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/8860/17. Розгляд справи призначений на 10.07.2017.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 10.07.2017 відклав розгляд даної справи на 24.07.2017.

Відповідач скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням того, що третейська угода не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Позивачем не доведено існування тяжких обставин з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання договору недійсним, а також причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину.

До господарського суду надійшли заяви публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ" та позивача про залучення до участі у справі публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Вказані заяви судом відхилені, як необґрунтовані, оскільки рішення з даного господарського спору жодним чином не може вплинути на права та обов'язки публічного акціонерного товариства "УКРВТОРЧОРМЕТ" в розумінні ст. 27 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача подав до суду доповнення до заперечень, відповідно до яких вказав про те, що спір між сторонами виник у зв'язку із неналежним виконанням позичальником та поручителем зобов'язань з погашення кредиту, тобто виник із цивільних правовідносин і відсутні критерії, визначені ст. 6 Закону України "Про третейські суди", за наявності яких вказаний спір не підлягає вирішенню третейським судом. Крім того, підстави для застосування до правовідносин в межах даної справи правової позиції ВСУ викладеної у постанові від 21.10.2015 № 6-831цс15 відсутні.

До господарського суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, в яких останній вказує про те, що оскільки предметом договору є грошові кошти в іноземній валюті, зазначена обставина виключає можливість віднесення будь-яких питань (спорів), пов'язаних із таким договором до компетенції третейського суду.

В судовому засіданні 24.07.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між публічним акціонерним товариством "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ" (правонаступником якого є публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК"), як кредитодавцем, (далі - відповідач) та публічним акціонерним товариством "УКРВТОРЧОРМЕТ", як позивальником, укладено договір про відкриття кредитної лінії від 07.07.2011 № 74-В/11/54КЛ, відповідно до предмету якого відповідач відкриває відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати відповідачу проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені у цьому договорі.

Між відповідачем, як кредитором та публічним акціонерним товариством "ЧЕРНІГІВ ВТОРЧОРМЕТ", як поручителем (далі - позивач) укладено договір поруки від 25.05.2015 № 3 (далі - Договір поруки/оспорюваний правочин), відповідно до п. 2.1 якого відповідальність позивача перед відповідачем включає: зобов'язання, які були невиконані боржником, та які передбачені основним договором (основне зобов'язання).

Пунктом 6.3 Договору поруки визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його укладення в письмовій формі. Строк дії цього договору складає 4 роки, але в будь-якому випадку строк дії договору продовжується до повного виконання кожною зі сторін своїх зобов'язань за цим договором. При цьому, договір припиняє свою дію достроково у випадку належного виконання боржником або поручителем усіх зобов'язань, передбачених в ст.2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов'язання.

Положеннями п. 6.8 Договору поруки, усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються договору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою третейського суду при всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовились, що рішення постійно діючого третейського суду при всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточним і обов'язковим з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між позивачем та відповідачем оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором поруки.

Приписами ст. 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що третейське застереження викладене в п. 6.8 Договору поруки суперечить положенням ч. 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки вчинений на вкрай невигідних умовах для позивача, під впливом тяжких обставин, також третейським судам не підвідомчі спори про стягнення заборгованості за кредитними договорами в іноземній валюті, що враховуючи положення ст. 215, ст. 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Крім того, позивач зазначив про те, що зазначення у третейській угоді умов стосовно того, що спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою третейського суду при всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" вказує на фактичне усунення можливості звернення до суду загальної юрисдикції, так і від можливості обрання третейського судді.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 2 Закону України "Про третейські суди" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Зі змісту ст.12 Закону України "Про третейські суди" вбачається, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Судом встановлено, що оспорюваний правочин підписано представниками обох сторін, а при укладанні третейської угоди (шляхом викладення третейського застереження у п. 6.8) сторонами додержано правила, передбачені приписами ст. 12 Закону України "Про третейські суди".

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частин 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

У статті 6 Закону України "Про третейські суди" визначено підвідомчість справ третейським судам. Зокрема, визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Тобто, з системного налізу вимог вказаної вище статті вбачається, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за певним винятком.

Вказана норма носить імперативний характер і встановлює вичерпний перелік справ, не підвідомчих третейському суду. При цьому, серед наведеного у зазначеній нормі закону переліку справ непідвідомчих третейському суду не містяться справи, про які зазначає позивач (такі як: справи у спорах, що мають публічно-правове значення та/або справи, де застосовуються норми щодо регулювання обігу іноземної валюти та/або справи, де концентрація суспільно значимих елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру, тощо). Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 20.02.2017р. Вищого господарського суду України по справі №910/15318/16.

Судом прийнято до уваги, що у постанові ВСУ від 21.10.2015 № 6-831/цс/15 зазначено, що норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Проте, ст.ст. 1, 5, 6 Закону України "Про третейські суди" розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей в іноземній валюті для здійснення фінансових відносин передбачено ч. 5 ст. 139 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ст. 139 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті, відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі, в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Виходячи з наведеного, передання сторонами шляхом укладення третейського застереження спорів, що виникають з договору, яким забезпечуються виконання боржником своїх обов'язків за кредитним договором, зобов'язання в якому виражено і іноземній валюті, не суперечить приписам ст. 6 Закону України "Про третейські суди", а правова позиція ВСУ викладена в постанові від 21.10.2015 № 6-831/цс/15 в даному випадку застосована бути не може.

Правову позицію щодо відсутності законодавчої заборони третейським судам розглядати справи, щодо господарських договорів, в яких зобов'язання виражено в іноземній валюті та де застосовуються норми щодо регулювання обігу іноземної валюти, наведено у постанові ВГСУ від 20.02.2017 у справі №910/15318/16.

Приписами ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними від 29.05.2013 № 11, на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодекс України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови.

Проте, наведені позивачем обставини не вказують на наявність тяжких обставин саме у позивача, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, оскільки не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану позивача на момент вчинення оспорюваного правочину і неможливість виконувати фінансові зобов'язання, що могло бути причиною банкрутства.

При цьому, судом відхилені посилання позивача на те, що останній та боржник за договором про відкриття кредитної лінії від 07.07.2011 № 74-В/11/54КЛ входять до одної групи підприємств, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 19 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить закону.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на те, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав (п. 4.2.3 постанови від 26.12.2011 № 18 пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Таким чином, зазначення у п. 6.8 Договору поруки, що спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою третейського суду при всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/, не суперечить вимогам закону на момент укладання третейського застереження та не порушує прав та законних інтересів позивача.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами спору Договору задоволенню не підлягають, оскільки позивачем недоведено факту укладення спірного пункту оспорюваного правочину під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах для позивача в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України, а також те, що доводи позивача не спростовують визначений статтею 6 Закону України "Про третейські суди" перелік категорій справ та норми вказаної статті, які не містять застережень щодо неможливості розгляду третейськими судами спорів, що виникають з кредитних правовідносин в яких кредит надавався в іноземній валюті. Більш того, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31 липня 2017 року

Суддя С.В. Балац