ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року Справа № 910/23916/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Швеця В.О.
розглянувши матеріали касаційних скаргПублічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики", м. Київ
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року
у справі господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського", м. Київ
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний Соломонів університет", м. Київ
провизнання Договору № 651 від 31.10.2000 року недійсним

за участю представників

позивача: Величко Д.М.,

відповідача: Івженко Г.М.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" (далі за текстом - ПАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний Соломонів університет" (далі за текстом - ТОВ "Міжнародний Соломонів університет") про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 651 від 31.10.2000 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року в позові відмовлено повністю.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що позивачем не надано судам доказів, які б підтверджували факт укладення оспорюваного Договору всупереч нормам діючого законодавства на момент його укладення.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ПАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

ТОВ "Міжнародний Соломонів університет" до Вищого господарського суду України було подано відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку з відпусткою судді Поляк О.І. у справі № 910/23916/16 сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Сибіга О.М., судді - Данилова М.В., Швець В.О.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а представник відповідача проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін та приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.10.2000 року відкритим акціонерним товариством НВК "Завод автоматики імені Г.І.Петровського", (правонаступником якого є ПАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського") (лізингодавець) та Міжнародним Соломоновим університетом (правонаступником якого є ТОВ "Міжнародний Соломонів університет" (лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 651 (далі за текстом - Договір), за умовами п. п. 1.1, 1.3 якого лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення корпусу 34, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу), за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10. Протягом дії цього Договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

Відповідно до п. 2.2 Договору об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного Договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Згідно з п. 3.1 Договору розмір місячного лізингового платежу за цим Договором складається із 8 555 грн., що є платою за користування об'єктом лізингу та 5 996 грн., що є сумою відшкодування частини вартості об'єкта лізингу, яка йде на його викуп і суми відшкодування страхових платежів за Договором страхування об'єкта лізингу.

За умовами п. 9.1 Договору діє з моменту підписання на протязі 20 років і одного тижня.

31.10.2000 року сторонами підписано Акт передачі у фінансовий лізинг об'єкта лізингу.

Відповідно до звіту про експертну оцінку станом на 01.09.2000 року ринкова вартість корпусу № 34 на території заводу загальною площею 1 674 кв. м, складає 1 439 064 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 651 посилався на те, що під час його укладення були порушені вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та ч. 3 ст. 2 Закону України "Про лізинг", оскільки в лізинг передано майно вартістю більше ніж 14 000 євро станом на день укладення Договору; при цьому, об'єктом лізингу не можуть бути об'єкти оренди державного майна, тоді як передані приміщення входять до складу загальної виробничої бази ВАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського".

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачено такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції на момент укладення Договору) визначено, що до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється, у тому числі, відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14 000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення Договору) фінансовий лізинг - це договір лізингу, в результаті укладення якого лізингоодержувач на своє замовлення отримує в платне користування від лізингодавця об'єкт лізингу на строк, не менший строку, за який амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Сума відшкодування вартості об'єкта лізингу в складі лізингових платежів за період дії договору фінансового лізингу повинна включати не менше 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Після закінчення строку договору фінансового лізингу об'єкт лізингу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, переходить у власність лізингоодержувача або викуповується ним за залишковою вартістю.

Статтею 10 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення Договору) передбачено, що об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця. У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, за умовами п. 2.2 Договору об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного Договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього Договору та законодавства України.

Отже, на момент укладення Договору не відбувся перехід права власності від позивача до відповідача, оскільки відсутні докази реалізація права на викуп об'єкту лізингу.

Так, на час укладення оспорюваного Договору приписами ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" було передбачено заборону відчуження майна товариства.

Проте, у зв'язку з прийняттям 13.01.2012 року Закону України "Про державну програму приватизації" положення попереднього Закону втратили чинність.

В той же час, чинний Закон України "Про державну програму приватизації" не містить положень щодо заборони відчуження майна товариства.

З огляду на те, що обставини правомірності відчуження майна повинні досліджуватися станом саме на час здійснення такого відчуження та враховуючи, що відчуження об'єкту лізингу було здійснено лише у березні 2016 року, господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків, що ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції 22.06.2000 року, що діяла станом на час укладення Договору) у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки при вирішенні питання щодо відчуження об'єкту лізингу сторони мають керуватися законодавством, яке діятиме станом на день такого відчуження та не порушувати його.

В силу приписів ст. 2 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення Договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду). Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є в державній власності, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом: об'єкти оренди державного майна, визначені в ст. 4 Закону України "Про оренду державного майна", крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств; земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на момент укладення Договору) не можуть бути об'єктами оренди: цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену ч. 1 ст. 4 Закону України "Про підприємництво"; цілісні майнові комплекси казенних підприємств; цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво".

Відповідно до наказу Фонду державного майну України № 28-АТ від 23.07.1998 року "Про перетворення державного підприємства КДЗА ім. Г.І.Петровського у відкрите акціонерне товариство", здійснено перетворення державного підприємства Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського у ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" зі статутним фондом 25 916 000 грн.

При цьому, на підставі протоколу № 2 засідання Наглядової ради позивача від 26.10.2000 року Наглядова Рада надала згоду Правлінню ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І. Петровського" на укладення договору фінансового лізингу з Міжнародним Соломоновим університетом.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.02.2016 року у справі № 910/32600/15, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" до Міжнародного Соломонового Університету про визнання Договору фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року недійсним.

Вказаним рішенням суду встановлено, що власником нерухомого майна, переданого до статутного фонду, є товариство (позивач), а держава з іншими акціонерами здійснюють управління справами товариства через органи управління. До складу Наглядової ради ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" входили 4 представники органів державної влади як органів, що здійснюють управління корпоративними правами держави від її імені, що підтверджується п. 5 Протоколу загальних зборів ВАТ від 30.07.1999 року. Наведене підтверджує узгодження державними органами через своїх представників питання укладення оскаржуваного договору та відповідність його діючому законодавству.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, відповідно до приписів процесуального закону факти, встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 22.02.2016 року у справі № 910/32600/15, мають преюдиціальне значення, а тому не потребують повторного доказування обставини щодо передачі об'єкта лізингу за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном.

Статтею 48 Цивільного кодексу УРСР (в редакції на момент укладення Договору) передбачалось, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

За таких обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, господарські суди дійшли правомірних висновків щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

В силу ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відтак, господарськими судами попередніх інстанцій правомірно відзначено, що приймаючи до уваги положення цивільного законодавства, що було чинним на момент вчинення оспорюваного правочину, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договорів недійсними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки посилання позивача на порушення вимог ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та ч. 3 ст. 2 Закону України "Про лізинг" не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, а спірний Договір фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року укладено у повній відповідності з вимогами чинного законодавства на момент його укладення.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне відзначити, що інші доводи ПАТ "НВО "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського", викладені в касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обгрунтованих висновків господарських судів попередніх інстанцій.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року у справі № 910/23916/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

В.О. Швець