ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

25 липня 2017 р. Справа № 902/408/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства «УКРРИБА»

(вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04050)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

(АДРЕСА_1)

про стягнення 23590,32 грн.

за участю секретаря судового засідання Жиляк С.І.,

представників сторін:

позивача: Ільчук Н.В. за довіреністю №11-13/73 від 02.06.2017р.;

відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство «УКРРИБА» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 23 590,32грн., з яких 19 782,46 грн. основний борг, 2271,74 грн. пеня, 1301,61 грн. інфляційні втрати та 234,51 грн. три відсотки річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016 р. в частині проведення розрахунків за користування державним майном.

Ухвалою суду від 12.05.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/408/17 з призначенням до розгляду в судовому засіданні на 06.06.2017 р. та зобов'язано сторін надати докази необхідні для вирішення спору.

Ухвалою суду від 06.06.2017р. розгляд справи відкладено на 04.07.2017р. з підстав невиконання сторонами вимог суду в частині надання доказів та незабезпечення відповідачем явки повноважного представника.

За результатами судового засідання 04.07.2017р., за клопотанням представника позивача, продовжено строк вирішення спору в даній справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 25.07.2017р.

На визначену судом дату з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, пояснень щодо обставин викладених в позові та визначених судом документів не надав. При цьому суд зважає, що ухвала про порушення провадження у справі від 12.05.2017р., направлена відповідачу за адресою вказаною Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута на адресу суду відділенням поштового зв'язку з написом наступного змісту: "за закінченням терміну зберігання".

При цьому суд зважає, що за приписами ст. 64 ГПК України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Так, у пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Крім того, у пункті 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 зазначено, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Крім того, як зазначено в абз. 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на вищевикладене, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи судом.

Таким чином, оскільки неможливість присутності в судовому засіданні представника відповідача документально підтверджена не була, надані позивачем матеріали справи та оригінали документів дозволяють розглянути справу по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Перевіривши доводи представника позивача поданими доказами, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

20 січня 2016 року між Державним підприємством «Укрриба» (позивач за договором Поклажодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідач за договором Зберігач) укладено договір зберігання державного майна № 1/16. (надалі Договір)

Згідно п.1.1 Договору Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з Актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі Поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003р. № 126/752.

Об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває у державній власності відповідно до п. 1.1. Договору. (п. 1.2. Договору)

Зазначене майно розташоване за адресою: Вінницька область, Літинський район в межах Соснівської сільської ради с. Городище. (п. 1.3. Договору)

Зберігач зобов'язується зберігати майно, яке йому передано Поклажодавцем, і повернути його Поклажодавцеві у такому стані, в якому воно було прийнято ним на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. (п. 2.1. Договору)

Зберігач зобов'язаний передавати Поклажодавцеві плоди та доходи, які були ним одержані від майна з моменту їх виявлення. (п. 2.5. Договору)

Поклажодавець зобов'язаний передати майно Зберігачу в обсязі і кількості визначеної у Акті приймання-передачі. (п. 3.1. Договору)

При передачі майна Зберігачу від Поклажодавця, останній готує та надає після підписання Договору Зберігачу на підписання Акт приймання-передачі майна. (п. 4.1. Договору)

Акт приймання-передачі майна підписується та засвідчується печатками (у разі наявності) Сторонами після підписання Договору. (п. 4.3. Договору)

За відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10 грн. (десять гривень 00 коп.), в тому числі ПДВ. Плата за відповідальне зберігання майна перераховується на розрахунковий рахунок Зберігача один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня наступного року на підставі Акту виконаних робіт (послуг), який Зберігач направляє Поклажодавцю до 31 грудня звітного року. (п. 5.1. Договору)

Цей Договір набуває чинності з дня підписання Акту приймання-передачі згідно п. 4.1. Договору і діє до укладення договору оренди. (п. 7.1. Договору)

20.01.2016р. між сторонами за Договором підписано Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання, за яким Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на відповідальне зберігання державне нерухоме майно (гідротехнічні споруди ставів), яке розташоване за адресою: Вінницька область, Літинський район в межах Соснівської сільської ради с. Городище.

22.0.2016р. між Сторонами за Договором укладено Додаткову угоду до договору зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016р. про наступне.

У зв'язку із заявою Зберігача про надання дозволу на користування майном або його частиною, яке передано Зберігачеві згідно з Актом приймання-передачі, Сторони вирішили:

Відповідно до ст. 944 ЦК України Поклажодавець надає згоду Зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної Додаткової угоди до Договору зберігання, а Зберігач засвідчує свою обізнаність з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням. Зберігач здійснює використання майна відповідно до «Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств», затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004р. № 6 та «Виробничої програми», що розроблена Зберігачем та погоджена із Поклажодавцем і є невід'ємною частиною даної Додаткової угоди до Договору зберігання. (п. 1. Додаткової угоди)

Сторони домовились про припинення зобов'язання Зберігача встановленого п. 2.5. Договору зберігання. (п. 2. Додаткової угоди)

Зберігач зобов'язаний використовувати майно відповідно до його цільового призначення та умов цієї Додаткової угоди. (п. 3. Додаткової угоди)

Зберігач зобов'язаний щомісячно до 5 числа місяця наступного за звітним надавати Поклажодавцю звіт про вилов риби, добування інших живих ресурсів за встановленою формою згідно наказу Держрибагенства України від 13.02.2012р. № 84. (п. 5. Додаткової угоди)

Зберігач зобов'язується проводити плату за користування державним майном, зазначеним в Акті приймання-передачі щомісячно на розрахунковий рахунок Поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном, визначається у Протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною даної Додаткової угоди до Договору зберігання і становить на дату підписання даної Додаткової угоди 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.) в тому числі ПДВ. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. У разі виникнення заборгованості за користування державним майном з боку Зберігача, Поклажодавець має право здійснювати зарахування платежів Зберігача за користування державним майном у першу чергу на погашення такої заборгованості. (п. 8. Додаткової угоди)

Поклажодавець має право змінювати ціну за користування державним майном в односторонньому порядку у випадку зміни цінової чи податкової політики, девальвації, інфляції тощо. При зміні ціни Поклажодавець має попередити Зберігача за 30 календарних днів. (п. 9. Додаткової угоди)

Ця Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання і діє до укладання договору оренди державного майна. (п. 14 Додаткової угоди)

Договірну ціну за користування державним майном зазначену у Додатковій угоді до Договору від 22.01.2016р. (Додаток № 1 до Додаткової угоди) Сторони домовилися, що місячна ціна за договором зберігання державного майна, за користування гідротехнічними спорудами, складає 2 000,00 (дві тисячі гривень 00 коп.) в тому числі ПДВ, із врахуванням щомісячного індексу інфляції.

Як свідчать матеріали справи, позивачем в період з січня 2016 року по березень 2017 року (включно) нараховано плату за користування державним майном в сумі 30 873,70 грн.

Тоді як відповідачем проведено часткові розрахунки за Договором, та перераховано на рахунок позивача 11 091,46 грн..

За таких обставин, за відповідачем утворилась і рахується заборгованість за Договором в сумі 19 782,24 грн..

Беручи до уваги встановлені обставин, суд зважає на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 ГК України. Так, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У даному випадку підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, є договір зберігання державного майна № 1/16 від 20.01.2016р..

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 ЦК України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ст. 944 ЦК України).

Як встановлено судом, та підтверджується позивачем, останнім надано дозвіл відповідачу на користування майном, переданим на зберігання за певну плату.

Факт наявності боргу у відповідача за Договором в розмірі 19 782,24 грн. позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення боргу є обґрунтованою, законною, підтвердженою матеріалами справи, відтак підлягає задоволенню.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 2271,74 грн. пені за період з 15.02.2016р. по 24.04.2017р., 1 301,61 грн. інфляційних втрат за період з період з 15.02.2016р. по 24.04.2017р. та 234,51 грн. три відсотки річних за період з 15.02.2016р. по 24.04.2017р.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10 Додаткової угоди визначено, що у разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, Зберігач сплачує Поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення 2271,74 грн. пені за період з 15.02.2016р. по 24.04.2017р. суд виходить з наступного.

За змістом п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України, яким передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

У той же час, суд зазначає, що статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ст. 257 цього ж Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи, що станом на момент вирішення спору по суті заборгованість відповідача перед позивачем залишається не сплаченою суд зазначає про те, що порушення прав позивача є триваючим.

Разом з тим, положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача збереглося право на стягнення пені лише протягом одного року до подання позову, тобто в даному випадку з 03.05.2016р. - по 03.05.2017р. (встановлену судом та підтверджену матеріалами справи дату звернення із позовом у даній справі). При цьому, суд бере до уваги, що згідно розрахунку позивача кінцевим періодом нарахування пені є 24.04.2017р..

Судом був здійснений перерахунок нарахованої позивачем суми пені за допомогою програми «ЛІГА ЗАКОН», на підставі якого суд робить висновок, що задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2 208,37 грн. пені за період з 03.05.2016р. по 24.04.2017р..

Дослідивши розрахунки 3% річних судом виявлено помилку в бік завищення, оскільки за визначений в розрахунку період сума трьох відсотків річних становить 232,49 грн..

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення 2,02 грн. трьох відсотків річних та 63,37 грн. пені, заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат судом виявлено помилку в бік заниження. При цьому до стягнення підлягає сума в межах заявлених вимог.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвал суду відповідач позов не оспорив, своїм правом на участь в судовому розгляді справи не скористався, доказів виконання зобов'язань за Договором не надав.

Зважаючи на наведене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з розподілом судових витрат за правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства «Укрриба» (вул. Тергенєвська, 82-А, м. Київ, 04050, ) 19 782 (дев'ятнадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 46 коп. - боргу; 2 208 (дві тисячі двісті вісім) грн. 37 коп. - пені; 232 (двісті тридцять дві) грн. 49 коп. - три відсотки річних; 1 301 (одну тисячу триста одну) грн. 61 коп. - інфляційних втрат та 1 595 (одну тисячу п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 56 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. В позові в частині стягнення 2,02 грн. трьох відсотків річних та 63,37 грн. пені відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити відповідачеві рекомендованим листом.

Повне рішення складено 28 липня 2017 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)