Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ
25 липня 2017 року справа № 927/588/17
За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
Суддя Книш Н.Ю.
ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:
від позивача: ОСОБА_3 представник, нотаріально посвідчена довіреність за реєстраційним №801 від 03.07.2017
від відповідача: не зявився
Ухвалою суду від 20.06.2017 позивачу відмовлено в задоволенні заяви про вжиття запобіжних заходів.
Позивачем в судовому засіданні подано клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, яке задоволено судом.
Аналіз поданої позивачем заяви від 11.07.2017 свідчить, що позивачем фактично зменшено розмір позовних вимог на суму 1988,60 грн в частині стягнення з відповідача пені та збільшено розмір позовних вимог в частині стягнення 3% річних на суму 81,82 грн, інфляційних втрат на суму 255,89 грн порівняно з первісно заявленими позовними вимогами. Відповідно до ухвали від 17.07.2017 заява позивача від 11.07.2017 прийнята судом, оскільки вона не суперечить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси та є правом позивача відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.
Інших заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.
Відповідач відзив на позов та витребувані судом документи не надав, повноважного представника в судове засідання не направив. Ухвала про порушення провадження у справі від 20.06.2017 направлена на адресу відповідача (АДРЕСА_4, Чернігівська обл.), вказану у позовній заяві та яка відповідає адресі проживання, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулася до суду з відміткою відділу поштового звязку: «за не запитом». Ухвала про відкладення розгляду справи від 04.07.2017 направлена на адресу відповідача, повернулася до суду з відміткою відділу поштового звязку: «за не запитом».
Із матеріалів справи вбачається, що копія ухвали суду від 17.07.2017 про відкладення розгляду справи направлена на адресу відповідача, проте, на момент проведення судового засідання докази вручення відповідачу копії вищевказаної ухвали в матеріалах справи відсутні. Копія ухвали від 17.07.2017, як невручена адресату, оператором поштового звязку до суду не повернута.
Відповідно до ч. 1 ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.
У п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Враховуючи, що ухвали про порушення провадження у справі, про відкладення розгляду справи були направлені відповідачу по справі за вказаною позивачем у позові адресою, яка відповідає адресі, зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд приходить висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідач своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні 25.07.2017 не скористався, повноважного представника для дачі пояснень по справі не направив, про причини невиконання вимог суду відповідач не повідомив.
Судом також враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
З огляду на те, що згідно з ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, неявка представника відповідача в судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи по суті за наявними у ній доказами. Окрім того, явка відповідача в судове засідання не визнавалася судом обовязковою.
Рішення приймається за наявними у справі документами на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, яка кореспондується з ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

01.07.2016 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (постачальник, позивач по справі) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (покупець, відповідач по справі) було укладено договір поставки.

Відповідно до п.1.1 предметом договору є продаж сувенірної продукції, в подальшому товар. Постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти товар і оплатити його на умовах даного договору.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 9.1. договору, сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але не раніше ніж до повного виконання зобовязань сторонами.

Оскільки сторони не надали суду належних та допустимих доказів дострокового розірвання договору або визнання його недійсним, то суд доходить висновку, що на час розгляду справи договір від 01.07.2016 є чинним.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 26713,25 грн відповідно до видаткових накладних: №І-00000373 від 13.07.2016 року на суму 18748,25 грн, №І-00000386 від 20.07.2016 року на суму 7965,00 грн.

Факт отримання товару відповідачем на загальну суму 26713,25 грн підтверджується переліченими вище видатковими накладними, які мають відповідну відмітку в графі «отримав(ла)», підпис відповідальної особи про отримання товару.

Факт отримання товару на загальну суму 26713,25 грн на час розгляду справи відповідачем не спростований.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4.1. договору від 01.07.2016 передбачено обовязок покупця сплатити за кожну поставлену партію товару протягом 30 календарних днів з дати поставки товару.

Враховуючи умови договору відповідач був зобовязаний провести розрахунок за отриманий товар по видатковій накладній №І-00000373 від 13.07.2016 року на суму 18748,25 грн у строк 12.08.2016, по видатковій накладній №І-00000386 від 20.07.2016 року на суму 7965,00 грн у строк 19.08.2016.

Відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань та п.4.1. договору за поставлений товар розрахувався частково на суму 5000,00грн, а саме: перерахувавши на рахунок позивача з призначенням платежу «оплата за сувеніри» 26.08.2016 2000,00грн, 01.11.2016 1000,00грн, 11.11.2016 2000,00грн, що підтверджується наданими позивачем виписками з банківського рахунку позивача за період з 01.07.2016 по 30.09.2016 та з 01.10.2016 по 31.12.2016.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за товар своєчасно не розрахувався.

Відповідно до ст.33, ст.34 Господарського процесуального кодексу України відповідачем на день розгляду справи в суді не подано доказів повної сплати вартості отриманого товару.

Заборгованість відповідача перед позивачем по договору поставки від 01.07.2016 становить 21766,25 грн (сума поставки 26713,25 грн сума оплати 5000,00 грн). Відповідно, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за поставлений товар є правомірними та підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог, в сумі 21713,25 грн.

За таких обставин борг в сумі 21713,25 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись, зокрема, неустойкою (штрафом).

Згідно зі ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штраф, пеня), яка сплачується у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкції може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товару (робіт, послуг).

Відповідно до п.6.3. договору, в разі невиконання або неналежне виконання обовязків з оплати товару покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми простроченої оплати та штраф в розмірі 20% від суми простроченої оплати.

Позивачем нараховано та предявлено до стягнення з відповідача штраф в розмірі 4342,64 грн та 1324,09 грн пені за період з 20.08.2016 по 20.02.2017 нараховані до сплати відповідачу відповідно до п. 6.3. договору.

Відповідач не надав доказів відсутності своєї вини в несвоєчасній оплаті.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок суми штрафу, приймаючи до уваги, що відповідачем фактично отримано та не оплачено своєчасно товар на суму 21713,25 грн, а перша оплата за товар проведена відповідачем тільки 26.08.2016, тобто з прострочкою оплати понад 13 календарних днів, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу, розрахованого у розмірі 20% від суми неоплаченого товару 21713,25грн, є правомірними і підлягають задоволенню повністю у сумі 4342,64 грн.

Як свідчить наведений позивачем розрахунок пені за період прострочки оплати відповідачем товару з 20.08.2016 по 20.02.2017, позивачем нарахована пеня на загальну суму 3324,09грн, в часткову оплату якої позивачем на підставі ст.534 Цивільного кодексу України зараховані кошти у сумі 2000,00грн, що надішли від відповідача 08.07.2017, і відповідно заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 1324,09грн.

В підтвердження перерахування відповідачем коштів 08.07.2017 у сумі 2000,00грн позивачем надано звіт про дебітові і кредитові операції по рахунку з 01.07.2017 по 16.07.2017 за програмою «Приват 24».

Статтею 534 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Аналіз змісту договору поставки №б/н від 01.07.2016 свідчить про відсутність домовленості сторін щодо черговості погашення вимог за грошовими зобовязаннями відповідача.

З огляду на викладене суд доходить висновку, щодо правомірності зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів у сумі 2000,00грн в рахунок погашення вимог щодо сплати пені.

Однак, дослідивши поданий позивачем розрахунок пені суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині їх стягнення підлягають задоволенню частково в сумі 1233,63 грн, оскільки при здійсненні її розрахунку в заявлених позивачем періодах та сумах нарахування не було враховано припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Прострочення відповідачем оплати отриманого товару за видатковою накладною №І-00000373 від 13.07.2016 виникло з 13.08.2016, таким чином, початок строку обрахування пені повинен починатися з 13.08.2016 і тривати протягом шести місяців, тобто до 12.02.2017 включно, за видатковою накладною № І-00000386 від 20.07.2016 прострочення оплати виникло з 20.08.2016, таким чином, початок строку обрахування пені повинен починатися з 20.08.2016 і тривати протягом шести місяців, тобто до 19.02.2017 включно.

Здійснивши перерахунок пені за період прострочки оплати відповідачем товару з 20.08.2016 по 19.02.2017, суд встановив, що нарахуванню підлягає пеня у сумі 3233,63грн. З огляду на правомірність зарахування позивачем сплачених відповідачем 08.07.2017 коштів у сумі 2000,00грн в рахунок погашення вимог щодо сплати пені, суд доходить висновку, що з відповідача підлягає стягненню 1233,63грн.

За таких обставин вимоги позивача в іншій частині стягнення з відповідача суми пені задоволенню не у звязку з безпідставністю проведеного нарахування.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача 3353,41 грн втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції за період з серпня 2016 року по червень 2017 року та 588,82 грн 3% річних за період з 20.08.2016 по 07.07.2017.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка виконання відповідачем своїх зобовязань, суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховані 3% річних у сумі 588,82 грн за період з 20.08.2016 по 07.07.2017, а відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню у повній сумі.

В ході перевірки правильності обчислення позивачем інфляційної складової боргу, судом встановлено, що позивачем не були враховані рекомендації викладені у п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», а саме, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір інфляційних втрат, нарахований позивачем за визначений період не перевищує дійсного розміру інфляційних перерахованого судом у відповідності до приписів чинного законодавства України за визначений позивачем період. Тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату вартості товару, підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем 3353,41 грн.

Враховуючи, що відповідач в порушення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, взяті на себе зобовязання не виконав, за отриманий товар своєчасно в повному обсязі не розрахувався, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані і підлягають задоволенню в частині стягнення 21713,25 грн. боргу; 588,82 грн 3% річних, 3353,41 грн втрат внаслідок інфляційних процесів, 1233,63 грн пені та 4342,64 грн штрафу.

Оскільки, спір виник з вини відповідача та відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1595,38 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 193, 230, 231, 232, 265 Господарського кодексу України, ст. 525, 526, 549, 625, 627, 629, 712 Цивільного кодексу України,ст. 22, 33, 34, 49, 75, ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 21713грн 25коп. боргу, 588грн 82коп. 3% річних, 3353грн 41коп. втрат внаслідок інфляційних процесів, 1233грн 63коп. пені, 4342грн 64коп. штрафу та 1595грн 38коп. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 27.07.2017 року.

Суддя Н.Ю.Книш