ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 липня 2017 року Справа № 902/352/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Губенко Н.М.
перевіривши матеріали касаційної скаргиПідприємства "Валді-Україна" Юридичної особи Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited"
на ухвалу та постанову Господарського суду Вінницької області від 20.04.2017 Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017
у справі№ 902/352/14 Господарського суду Вінницької області
за позовомЮридичної особи Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited"
до1. ОСОБА_4, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Барська швейна фабрика", 3. Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, 4. Барська районна державна адміністрація Вінницької області, 5. Державний реєстратор Барської районної державної адміністрації Вінницької області Лаушкіна О.В., 6. Підприємства "Валді-Україна"
провизнання недійсним припинення ВАТ "Барська швейна фабрика", визнання права на державну реєстрацію, визнання недійсним утворення ТОВ "Барська швейна фабрика", скасування державної реєстрації, визнання недійсними будь-яких рішень загальних зборів учасників, визнання недійсними будь-яких змін до установчих документів, визнання недійсними державної реєстрації будь-яких змін до установчих документів ВАТ та ТОВ "Барська швейна фабрика", визнання недійсними будь-яких рішень органів управління, визнання недійсними будь-які державні реєстрації будь-яких рішень органів управління, визнання недійсними розпоряджень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 57-З від 28.04.2008 р., зобов'язання державного реєстратора Барської РДА відновити реєстраційний запис, зобов'язання державного реєстратора Барської РДА внести достовірну інформацію про юридичну особу, прийняти реєстраційну картку, зобов'язання прийняття рішення про випуск бездокументарних цінних паперів, зобов'язання укласти договір, видати свідоцтво про реєстрацію випуску акцій в бездокументарній формі, визнання права на зарахування контрольного пакету акцій

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 27.03.2014 у справі № 902/352/14 позовну заяву юридичної особи Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited" б/н від 05.03.2014 повернуто позивачу.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.04.2014 року апеляційну скаргу юридичної особи Великобританії компанія 'Vuldi (UK) Limited' на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 27.03.2014 було повернуто на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України та у зв'язку із недоведенням скаржником наявності підстав, які унеможливлюють сплату ним судового збору у визначеному законом порядку та розмірі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.06.2014 відмовлено юридичній особі Великобританії компанії "Vuldi (UK) Limited" у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду від 24.04.2014 у справі № 902/352/14, а касаційну скаргу - повернуто скаржнику.

27.03.2017 року, тобто через 3 роки, Юридична особа Великобританії "Vuldi (UK) Limited" подала заяву про перегляд ухвали Господарського суду Вінницької області від 27.03.2014 у справі № 902/352/14 за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.04.2017 у справі № 902/352/14, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017, відмовлено у задоволенні заяви Юридичної особи Великобританії "Vuldi (UK) Limited" про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду Вінницької області від 27.03.2014 про повернення позовної заяви у справі № 902/352/14.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачеві на момент винесення ухвали суду першої інстанції, про перегляд за нововиявленими обставинами якої подана заява, були відомі факти, на які він посилається як на істотні, мотиви, викладені у заяві, зводяться до необхідності здійснити переоцінку доказів, а факти, на які посилається заявник, не підтверджений належними і допустимими доказами.

Подана Юридичною особою Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited" та Підприємством "Валді-Україна" касаційна скарга на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.04.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі № 902/352/14 Господарського суду Вінницької області не відповідає вимогам розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 111 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено форму і зміст касаційної скарги, до скарги додаються, зокрема, докази сплати судового збору.

Проте, як встановлено колегією суддів, Юридичною особою Великобританії компанією "Vuldi (UK) Limited" та Підприємством "Валді-Україна" було подано касаційну скаргу без надання доказів сплати судового збору.

Разом з тим, скаржниками подано клопотання в якому вони просять на підставі ст. 8 Закону України "Про судовий збір" відстрочити сплату судового збору за подання касаційної скарги та звільнити їх від такої сплати, з урахуванням того, що право на звільнення касатора за даною скаргою від сплати судового збору при зверненні до українського суду в даний час вже було визнано, зокрема судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджено налжгими доказами, наявними в матеріалах справи, а також з урахуванням того, що майновий стан компаній є сталою «нульовою» величиною з моменту попереднього припинення компанії "Vuldi (UK) Limited" до її повної ліквідації відповідно до рішення компетентного суду Великої Британії від 24.03.2011.

Колегія суддів вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити його від сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, чинне законодавство України надає судам дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Вчинення таких дій є правом суду і може бути застосоване за наявності виключних обставин, виходячи з майнового суду сторони та конкретних обставин справи.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (Заява № 28249/95), положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" визначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Суд також підкреслює, що Конвенція має на меті гарантію не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав, які є практичними й ефективними. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії" та "Гарсія Манібардо проти Іспанії"). За практикою Суду обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства" та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії"). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дії в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57)).

Отже, вимога сплатити судовий збір за розгляд скарги має "законну мету" за практикою Суду, і суд касаційної інстанції, беручи до уваги його функції та роль, не зобов'язаний звільняти заявника від сплати судового збору при поданні ним необґрунтованих і сутяжницьких скарг, які явно позбавлені реальної мети та/або не стосуються законних об'єктивних інтересів заявника, що є гарантією стримування можливого зловживання права на оскарження.

Зазначене випливає з аналізу обставини цієї справи та підстав звернення скаржника до суду, виходячи з яких Вищий господарський суд України наголошує, що подана заявником касаційна скарга стосується не вирішення спору по суті, а заявлена у зв'язку із переглядом за нововиявленими обставинами ухвали місцевого господарського суду про повернення без розгляду позовної заяви скаржника через порушенням позивачем правил об'єднання позовних вимог та відхилення клопотання про звільнення від сплати судового збору. Фактично метою поданої касаційної скарги є розгляд та вирішення судом спору без сплати судового збору у зв'язку з наявністю у позивача нових доказів, що підтверджують неможливість сплати судового збору у встановленому розмірі.

Водночас, процесуальне законодавство, зокрема ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України не обмежує позивача (скаржника) у праві та можливості повторно звернутися із позовною заявою до господарського суду після її повернення та усунення допущеного порушення. При цьому, законодавством також не встановлено жодних обмежень у можливості позивача повторно подати клопотання про звільнення (чи відстрочення) від сплати судового збору і обмежень щодо повторного надання доказів чи доведення обставин неможливості сплати судового збору.

Отже, конкретно у цьому випадку позивач має можливість безперешкодно подати новий позов в загальному порядку, до якого надати нові докази, що на його думку підтверджують наявність обставин для звільнення від сплати від судового збору і не були відомі, а не вимагати без сплати судового збору перегляду судом касаційної інстанції судових рішень попередніх інстанції з цього ж питання.

Відтак, суд не вбачає підстав для відстрочення чи звільнення сторін від сплати судового збору, що є підставою для повернення касаційної скарги відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 42, 43, п. 4 ч. 1 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити Юридичній особі Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited" та Підприємству "Валді-Україна" у задоволенні клопотання про відстрочення та звільнення від сплати судового збору.

Касаційну скаргу Юридичної особи Великобританії компанія "Vuldi (UK) Limited" та Підприємства "Валді-Україна" на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 20.04.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі № 902/352/14 повернути скаржнику.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Л. Гольцова

Н. Губенко