РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"25" липня 2017 р. Справа № 906/196/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Саврій В.А.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на рішення господарського суду Житомирської області від 18.05.2017 року у справі № 906/196/17 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 3 684,00 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

В судовому засіданні від 25.07.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Житомирське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулось до ФОП ОСОБА_1 з позовом про стягнення 3684 грн. надлишково виплачених коштів.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 18.05.2017 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Оскаржене рішення позивач вважає винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним дослідженням наявних в матеріалах справи доказів.

В судове засідання сторони не з'явились, однак, надіслали на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі їх представників.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_1 здійснює діяльність у сфері права (КВЕД 69.10). Зазначений факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з ЄДР від 25.07.2016 року за № 22117960.

19.05.2016 року між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець, як юридична фірма) укладено договір про надання юридичних послуг № 21/1, відповідно до якого, позивач доручив, а виконавець взяв на себе зобов'язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором. Пунктом 2.15 договору сторони встановили, що для виконання доручень, зазначених у п. 2.1. останнього, юридична фірма призначає ОСОБА_1

Згідно п. 3.4. договору замовник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги виконавця на умовах даного договору. Згідно п. 8.1. договору, за роботу, виконану юридичною фірмою, замовник щомісячно перераховує сім тисяч грн. Розрахунки за виконану роботу здійснюється замовником не пізніше 5 числа кожного місяця.

Як вбачається з акту виконаних робіт №1 від 03.06.2016 року сторони погодили перелік надання послуг виконавцем в період з 19.05.2016 року по 31.05.2016 року на суму 7000 грн., а з акту виконаних робіт №2 від 01.07.2016 року вбачається, що сторони погодили перелік надання юридичних послуг виконавцем в період з 01.06.2016 року по 30.06.2016 року на суму 7000, 00 грн.

Судами встановлено, що позивачем перераховано відповідачу кошти за надані послуги в сумі 7000 грн. за актом виконаних робіт №1, а також 7000 грн. за актом виконаних робіт №2. Зазначений факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок за 13.06.2016 року та 01.07.2016 року, копіями платіжних доручень №347 від 13.06.2016 року та №399 від 01.07.2016 року.

В обґрунтування звернення з позовом до суду першої інстанції відділення зазначило, що перерахувало відповідачу кошти в сумі 14000 грн. за повні два календарних місяці - травень та червень 2016 року, тобто за 39 робочих днів згідно листа Мінсоцполітики від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 року, а фактично відповідач надавав послуги 29 робочих днів, тобто з 19.05.2016 року по 30.06.2016 року, а відтак, позивач вважає, що за відпрацьований час відповідачу до оплати потрібно було нарахувати суму в розмірі 10316 грн., тоді як фактично останньому було виплачено 14000 грн.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що відповідачу було надлишково сплачено кошти в сумі 3684 грн. за період до 19.05.2016 року.

Суд першої інстанції, рішенням від 18.05.2017 року в задоволенні позовних вимог Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відмовив.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Нормами глави 83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Такі зобов'язання є кондикційними. Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Норма статі 1212 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Відтак, кондикція це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Як встановлено судами обох інстанцій та зазначено вище, між сторонами укладено договір про надання юридичних послуг за №21/1 від 19.05.2017 року.

В силу ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 906 ЦК України передбачає відповідальність виконавця з порушення договору про надання послуг у вигляді сплати збитків, завданих замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг.

При зверненні до суду з позовом, позивач в основу останнього поклав норму статті 1215 ЦК країни, яка регулює відносини щодо безпідставно набутого майна, що не підлягає поверненню.

Враховуючи зазначене та той факт, що позов ґрунтується на договірних зобов'язаннях, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку про те, що відповідний позов не відповідає приписам ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України.

Доводи позивача, зазначені в позовній заяві стосовно ненадання заявником на вимогу позивача підтверджуючих доказів фактичних наданих послуг відповідними документами за допомогою яких можна визначити їх кількісний та якісний показник також підставно відхилені судом першої інстанції, враховуючи те, що позивач, як замовник, прийняв виконання послуг виконавцем в повному обсязі без зауважень, що підтверджується копіями актів виконаних робіт №1 від 03.06.2016 року та №2 від 01.07.2016 року, в яких чітко зазначений перелік юридичних послуг, які надавались відповідачем.

Також підставно та обґрунтовано судом першої інстанції відхилені доводи позивача стосовно неконкретності у визначенні термінів, строків проплати, найменувань, кількості та тривалості наданих послуг, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а отже, укладаючи 19.05.2016 року договір про надання юридичних послуг сторони визначили його істотні умови: предмет, ціна та строк дії договору на власний розсуд.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 18.05.2017 року у справі № 906/196/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.